This book made available by the Internet Archive.

»Drva hlaďúinký, bíMniký a takovcí krucl lomiti mině je u rasa s>ebenotu,« vrčel* revfoník Bartoš, když vyšel z četnickébo stáno viste. Vztek už ho pomalu přecházel, jako přechází bouře, ale hramiabátí se dosud ozývalo z nejzamračenějšího kouta jeho duše.

»Hladúnký, bílůnký, jiak ženský kolena!« hřmelo v duši revínníkově dále, »a všecko to sebrali, ani třísečky nenechali. Ale kdybych já 'některého chytili', lotra, zloděja, grázla nejgrá-zlovaiťěJšfflro, já bych sá to s ňém. vypravil; ají bpz šawdárů a bez vs>eických soudů. Beztak včil kroan slušného člověka nikoho nezavřou. Set sakra pes!«

Nebylo také divu, že se revíiriník dotzllobil. Stala se mu aiehoda dvojí. Tolž první nedělí letos při partii n<a kuželně, uvědomáiv sá, žle. veškeré lidstvo! sesláblo podvýživiofu) a starostmi, hiodil si do plných důkladně babuíškoiu. Vynaložil ma;'ťeai hoď všecky s% ,a podařil se mu! • Yandl jak biič, set; sakra pes, FoiraučeJta se po něm všech devět a levá fanka vyletěla za h/umma. Namířila si k sousedoivi Švábenskému zrovna tam, kde seděl v klidném zátiší, u kte-

Liška 1.

#

rého za vojny vítr urazil dvéře a kterých dosud řádně neopravil. Švábenský se v první chvice domníval, že to hvízdá ruský šrapnel, než však se vzpamatoval, narazila fanka do jeho dýmky, .přerazila trysku, ziomniila špičku, vylarMa mai zub a porcelánová hlavička bůhví, kde byla v prachu. Fainka to odnesla taky. Jen to písklo, jak jí krček odlet ěi Revírník se spravil se Švábenským, koupi v' mu ve městě dýmku s dvěima. jeleny a sv. Hubertem a s tryskou jalovcovou, která je pevmiější trež višňová, ale kříž byl s hospodským. Páskem 1 . Slíbil mu sice revírník, že mu dá krásné lípové dřevo, na všech devět kuželek a na levou ranku dvojmo a že mu je třeba h&taý Blažek, kdysi .sofustražiník, vysoiustruhíuíje jak z alabastru, s tou však podmínko!!, že bude mlčet jako hrob. Hráči slíoffi >mlčelivost rukoudánjím. aíle za chvíli vědělo to cefté městečko. Již druhého dne říkaly panímámy varované:

»Ty, staré, neopovaž se chodit k Páskám, tam z'a<bí}aQ<o.u kio|lkama!«

Revírník Bartoš, aby uzamkl zlolajná ústa, vyhledal krásnou lipku, dal jii porazit a dřevo nechaí! vyschnout v metru. Než se uchystal poslat Je k Páskoví, znázeloi, jakoiby se pod ním zem slehla. To j;iiž .přestávalo všechno a revír-uáfc Bartoš odhodlali se, ač nerad, udati smělý ten pych četniífcůon.

Teď šel od nich. Strážmistr Veincl.ík ho potěšil, že dřevo najde, i kdyby z něno již byla hotcivá postel Revírník uchlácholen zvolna (nabýval rovnováhy ducha. Takoivou však měl žízeň, a jelen na štítu Páskový hospody tolik vábil! Je možno tam jít, aniž byl splněn slib? Měl sto chutí zahromovat, než ještě zavčas se

vzpamatoval Ejhle, důstojný pán, batolí se právě taky k Páskům. Již ho spatřit Ne, nelze se vyhrnouti. Ještě by řekli — ředíte ie taky z těch rej palů nepokojných — že se stydí.

»Tg by tak hráto, ,a)by si pomyslili, že su spina chlap a že utíkám před Iidliímai,<< řekl si v duchu. Pokročil hbitě vpřed a pozdravil, až to zahlaholilo.

»Pě'kně vítám, že vás konečně zase vidíme. Už jsme si říkali, že vás nespatříme,

3

leda půjdeme-li vás zaopatřovat,* usmál- se farář. »A!e to .by nebylo tak brzy, co?«

»To tak, velebníčku, to tak, set sakra pes!«

»No. no, deo gratias, že jsme tady; Rech-tor čeká a tož bude íiáš mariášek jednou zas pofonomaidě.*

Síň Páskový hiaspody rozléhala se smíchem a za chvilečku trojice starodávných

přátel pustila se do bohulibého díla. Revírní-kovi padal dnes list, eso za esem-, a pivo bylo jak syrtup. Krejcar mohl na pěn/u položit. Poslední hromy zmlkly a v jeho duši sklenula se jasná duha. V linlzdě plotníčka-stMzlloka je prý nejútulněji a nejtepleji ze všech míst ptačích. Panská světnička ,u Pásků překonala toho večera kdekteré hní^dedko, i plotrtíčkovo. A když pan revírník pyšně hlásil: »Sedmiica na

zadek« a rechtor prohráli své supra, přiťukli si všichni tři poprvé, nikoliv však najpiodbdy.

Skaiíčko íiiž vsitafo se své měkkoiučké po-steBe, umývailio se studenoju rosou, aiž zčervenalo, a krášlilo se, aby byl .pěkný den, káyž družná trojice nerada se chystala k návratu éomů.

»To bylo pose'zeníčko!« přichvalovail si rechtor.

»Posleohnite, velebníčku,« zahliatolifl! roz-jařeně revírnlk, když vycházel <ojd Pásků, *bw.. déme se mít taky tak v nebi, tož co myslíte, vy jste toho přeci znailé.«

»Ani oko nevidělo, aíníi ucho nesliyšeJlo,* od/pověděl farář, ale hned čtverácky šlehl: »Jen kuželky tanu nesmíte hrát rozbil byste svět před posledním soiudem.«

»Nevídlário, jen až ďárni ty noivé koliky vy-soustruhoval;! Už by to bylo, kdyby ne těch fontů zlodějských. Považte, dinva mi křácP, Drva bíMnký, hladúnký, jak ženské koleno. A víte, velebníčku, takové kolínko, set sakra pes, no ne?c

»IgnK>ravi et nescivi corpus tuunu, mulier,« váižiDě a kazatelsky pronesl farář,

»Ty recrítrjre« — revímíík začaf z p s ře-ikypění citů řídfcímni tykat —, »řefcnj mi to česky. Kdyby to aspoň byla myslivecká latina, té bych rTOulměl, v této su sM)é.«

»Neví<m, a neznám tvého těía, ženo,« poslušné přelomil rechitoir větu z epištoly svatého Pavla, kterou farář citoval.

»E ďite mi, velebníčku! Vči, tož to ja. To vám věřím, ale tak před dvaceittoa, třícetima lety to jste, Kišáku, taky zpívával jinací pěsničku.«

V toim okamžiku 'otaal se farář nevrle, neboť kol uší zazněj ortu' pronikavý .pískot komáří.

»Vša, jedeš zil'<oisy?n>e,« toubomi a v hněvu zaklopýitaL By:l by upadl, kdyby ho nebyli oba dívá věrní druhové spoJiehtřivě veidi.

»Pěkriiě jste západka! ,Nohy naše slabé jsou a ke hříchu běží', tak praví písmo. Vidíte,

taky si z něho ešče ledasco pam/atuju. A copak vás tak zlofbí?« tázal se soucitné reVárník.

»Komár miě olbletuje,« odpověděl farář.

»Ja, kdyby jen komár,« zachechtal se re-vínniík. »Coíž aby to tak byla hezká harafička. Hlava 'jde kolem, a zní v usech jak kcirriáří pro-ceství.«

Opravdu koimá*r to byl. Nyní zakroužil opět k faráři a hnal se mu rovnou po -ruce, jako

by ái chtě* políbit. Při tom zpíval si tenoučkým hlasem — a krami faráře anketa mm nerozuměl — starou zbožnion píseň.

»Odřekinoinc se vsaké zlosti,

obžerství, světských žádostí,

bud žiiv spravedlivě,

šlechetně, střízlivě,

v naději boižsikié.« »V naději božské,« opětoval polohlasně farář a bloiliestniě skytl.

»Pěkně v naději božské. Pro tu byste ne-sčukal. Mtó se zdá, že na »niás naše ženské spustí, že se budeme vidět kraj pekel'. Však já radši nepadu ani doim,« bručel revírník a rechtor jemně přikyvovati.

A komár zpíval a zpíval'. Byl to tvoir velmi .nábožný. Uzřel světlo světa v kaluži před hospodou Mčichtáčkóivoii' .— tam bylo hnízdo orlí a dětí mariánských — a na světě jeho první cesta byla do světničky za šenkern, kam přiletěl právě v tom okamžiku, když mladý panáček, bojácný, ale nespokojený, s dobráckým farářem-, zakládal s kravskou dívkou ze dvora a s osobami ik tomu vhodnými sdruž enií třetího řádu svatého Františka. Vroucí výmluvnost nadšeného kněze uchvátifa nepatrného komára a získala jeho nepatrnlou duši zcela straně nejlepší i pro zvířata vhodné, strašně Lidové. Komár stával se každé hodiny zhoižněišřm a nehledal si na konec jinde místa obživy než v -procesích. Vyzpěvoval tu s fór-pétry, bděl nad mravnlostí mládeže a neostýchal se prcnásiJedovati ji a trestati citelně i v nejodlehlejších koktech, kam. uchylovala se před zraky starších, zkušených osob. Jen to ho mrzívalo, že lidé, které zachránil cd hříchu,

#

obyčejně kleli On však toto -nedbal a -horlivě proletoval neunavme p"ouitnické noclehárny jako andělí strážný.

Dnes správě vracel se ze Krtin. Byl zemdlen namáhavými dílem* neboť chlapci pronásledovali děvčaita hůř než nejhorší mládež komáří, ba víc než pípky před deštěm. Únava

s něho teď spadla, jakmile zahlédl kněžské roucho. Byl okoiuz-lien, vida zvláštní, kolíba-vou, velebnou chůzi farářovu a dětinskou pečlLvtet obou jeho průvodců a povídal si, že ti lidé sitásvají se asi tvory vysšimii, nebof v leckterou ckyiL&u se vznášeli jako duchové v povětří opouštějíce prach pozemský.

I rozpěl se a rozjásali se zwovu,, roztpjal utožky a tykadfo a letělo se iriii tak íéhee, tak bSaženě. A tu vzcházel již bílý den, a stače, již diostrojeno, jako oslňující krasavice vyskočilo <na>d vrchol Báby. Farář byl zřejmě dojat (nádherným jitrem. Sklonil se mízlko k zemi. a co somtazi drželi jej jak děcko v náručí, jal se vykonávatíi jaíkýsi obnad, jeih-oiž- významu zbožný komár nechápal. Leč pojedmau itapl-«uen by! vnukimtím a vzpornníěv Davida krále, zamotával žalm:

»řlory poskakovaly jiaiko sikopci,, a pahrbkové jako beránkové ovcí. Co je 'ti moře, že jsii utíkalo, a ty, Jordáne, že ses obrátil)?« Než přezpíval, vyjasnila se fiarářioiva tvář, a fehičeji nyní vykročil ku předu. Na křižovatce rozloučil se <revíroíik s mm a rechtorem a iniamířil k liesiu.

#

Komár z úoty rozhodl se ■doprovoditi dvojka Je faře. Ani nedutal a naslouchal moudrým řečam snaěe se z nich pochytiti co nejvíc poučeni Nejmocněji zaryla se mu do mysl slova, Jež farář (pronesl, vcházeje do farní brány: »Všeho <moc škodí, pravím vám,, a běda tobě, revírmlku, usneš-li v lese. Dopoledne siatva se probu)díš.«

Komár tsi ihned umínil, že se přesvědčí o pravdivosti této věštby.

V Černém) žlebu býval osvěžující chlad. Vstoupi»Mis tam, jako bys pil vody léčivé. Taní zamířM zatím revírník a toužebně vyhlížel k temeni Báby, kdy kopečně dostihne vrcholu. Slunce pálillo, žluva niafíikaía žízniviě, dusno za-

. číanalb hme:d po ránu.

»Dostane»me bóřku,« vzdychl revír ní-k. Po-smiekl a utíral pot s čela. Ale hlava bolela a boídia.

»Koňa by to porazilo Spoillehnu sii na

' chvílečku. Panímámě se řekne, že jsme číhali

na pioberty. Vsak je dobrák ženská a uvěřím

V několitka minutách ležel pod křem klokočovým na trávě, hebké jak aksamit. Zezul-

ka zakukala miu nad hlavou, holub doupňák zavrtej skalní hrděčíka rloizesmála se jako etve-■račivá dívcice. Rejvírinlíkovi bylo <meismír>ně blaze uprostřed chl&diu a Líbezných těch zvuků jeho milovaného' lesa.

»Ja.k ve svatebna nocí k ránu tady je,« pomyslili si už v polospánku. »Taky jsem byl tak

zmatrované. A ty inoja flnlfco, kairnarádto milá, tebe -přeci menecháím v.edliiv/á sebe jako hůl. Tys mě nesestaralía, netrápila, niebrblíeš, nevyčítáš každé žbáneček. Semka paiťříš, na staré myslivecké s;rdce.«

Objaí pušku jako sivou znejmiilejší a ve chviíečce spal Strakapoud, jenž tesal ve vrcholu, jedle, nechal práce, podržel se kaneme

11

ruční letkou, otevřel úžasem zobák a rozhlížel se, kde se tu matoalii kolegové drvaři.

Sřiyšel hvizd jak oibloukoivé plily. Již se chtěl podívait, kdo to tu řeže,, bylo mm však limo vydati se ma zyčdy a zno)vu dal se ďo práce. Nechť však se lopotil .a hřmotil jakkoliv, nepřerušiti zdravého chiráipání rOTíirinikofva., jež rozléhalo se úvaleimi.

Rušivý zvulk vyburcoval i omrzeHého cvrčka, který sídlili v hromádce pásku pod jedli. Dozlioibem spuistil jniejostřeSŠí cvrčci kvapík a

když byl nucen ustati a -naladiti, zavolal' kmotr eimku kobylku, alby si taky zákone ert ovála. Což o to, kobylka souhlasila. Jen ruetb-ude-!. panu kmotříčkoivi, učenému muzikantu, vadit, že oma si potrpí nia starodávné šumařské trýle. A když ji upokojil, že mu dnes nejde <o koncert umělecký, posadila se pod kvetoucí kozí bradlu a vyčkávaila, až kmotříícek -uidá takt. Vš -tečné šidily modrá vážka, bludná melancholická kráska, zaletěla seori z rodných vrbin a tož bylo hudby, jak v Řiomanicích o hodech. Tam vyhrávají totiž pravidelně ve ďvcoi ho-

n

spodech a, současně snaží se vzájemně umlčet; není-M dostatek hiudebníoh (nástrojů, doplňují kapely hmojždíři, strntadily, aiž se- celá dědina i se zvoničkou třese.

Koncert v podrostu přivábil i komára, jenž se rozžehnal s velfebníčkem tím, že posnídal íia jeho tonsuře a vra/cel se tentokrát doopravdy doimů. Byl velice potěšen vida ravíriníka, an .tu spal pokojně ja,k děcko.

»Sa'kjvia, sakva, salkulajda,* zabuboval komár. »Talkovíé pán a leží si v lese jak vandzák. Miamželky se nejspíš bojí. Dobře, že já su svobodné. Aíe měl bych je řádniě d!oldži:sat.«

Komár měl hirozně s^kopce na onu část lid-stvia;. (která nosila zelené vyloiženlí a; potulovala se po lesích. Důvody k nenávisti měl' rozmanité, ale spravedlivé. Sedí si na příklad kdysi hajnému Blažíkovi pcid Novým, hradem ma ruku. Byla tvrdá jako mlat, a nechť hryzl jak hryzl 1 , poctivé kapky krve se neid!o!hryzl. Na-jednooi ho hajný zpioizosroval, pMtil po něm. a jen řízením boižím ho nezasáhl. Zvolal při tom divoce, až se bory otřásly:

»Hrom ti zab, žóželi ničemná. Nemáš do-betka do-sf? Ešče člověka budeš žbrat.«

Mimo to všecko lidstvo lesmí hroizoě smrdí kouřem, páchnoucími někdy i po tabáku. Koimár proto, než se vydal na revírníka, vymýšíe! si plán, kam se mu tak nejlépe posadit. Zamlouvalo se mu neijvíic jeho silné ucho, už proto, že by autu mohl udiělat důtklSvé kázání. Obezřele se přikrad! na temně rndý boltec, posadil se, utřel si způsoftoně sosák a" chystaje se ku přesnídávce, zapíská;!: ■

Vidíš, člověče hříšné, co včil zmůfžeš protivá mně?«

13

Nediořekl,, když tu irevínník vyidiaL ze sebe nelidský zviuk, v krku mu písklo, ústa se otevřela -a odfukovala mocně.

»To,ž tak, ščuká)š,« břinčel mrzutě komár a přifoortovil se k doušku myslivecké krve, ale cevírník spolnoidií nioihpmta, zachrčel a převalil se ma druhý bok.

»Satkva, sakva, mc po tem není. Jen tak, že mi žebra nez'lám'al:,« zabrblial komár a od-skioičid hbitě ke vzduchu. »Aji komár alby se dal pojistit, zachce-li se mu náy&tifVtt takového di-vósa. Však počké, tatíku, podívámie se ma tebe

jiniam, kde ses měkké. Fi, a taky kóři. Tak ho škaredě cétit!«

Přeměřil revírníika znovu ibádavým pohledem a napadta mu, že nejbezpeičněífšíím místem útoku byl by »nos. Je uprostřed, nechť se ostatní tčlio převrací jak mu libo,, do země nos přece strkat nebude.

»Pííííí, sakvai, sakva, píí.í,« zazpíval si komár a již seděl tam, -kam si namířil. Nos 'byl ohromný jak hora, avšak iplmý močálu, pro-

hlubní a studánek jak hora pod ledovcem. Kamkoli komár šlápl, všude tvořily se za ním drobné kateiiniky, mastné jako železité iužečky na klikách. Neuvažoval mnoho, vyhlédl si jednu z těch četných stuidlánek, nachýlil se a pil. Leč krve v torní nebylo. Chutnalo to nárammě dobře. Komár polkl chvatně a hltavě niěkojik vydatných doušků. Tu to zavánělo kmínem, tu zas bořiny ,p;aik anýzem a puškvoireem a konečně prudkou vůní, kterou torní vdechoval

15

#

za podzimních večerů, kidyiž lidé otrhávali pře-zralé švestky. Byl by .pil třeba hodinu, ale tu 'Pohrnuly se obrovské ruce revírnlíkovy, roiz-Pjjaly se jako příšerné kleště a podrbaly nos srna onomu aníisitě, kde $L komár zamíhal Jen *ak, že jim unikl.

Jak se s toto nosu dostali, to mu bylo navždy hádankou. Když se probral z niirákot, jež mysl jeho obestřely,, ležel jak dlouhý tak sirotky za stéblem os#ice. V zádech ha irfelo; div

že si kříž nepřerazil, jak padl bez vládly a bez obrany na lodyhu sasanky. Snažil se povstat, ale nemohl se pohnout.

Mladý domýšliivý skokan-, pravý žabí hej-sek, jenž vyskočil z cizí díry, kde byl právě na záletech, hleděl užasle na komára a prohodil dobíravě:

•»No 9 občane, coí to tu vyvádíte? Nestydáte se tu válet jako člověk? Mně se zdá, že máte drbku.«

»Saikv.a, držte mě nebo vám to tady všecko nozbiiu!« vykřikli komár. »Miuě je jaksi divné, jako bych byl v hospodě u muziky. Ani vstát némO'žu.«

Jeho tělo bylo. pajednoiu (lehounké jako paimipeliškcwé dimýříčko. Najedl se a jat se tatóit, rozhazuje kusadíly a nejpíedinějšímaj nohama.

:>Trálilíali, triililL, trafala, trata,« matoval si při tom. j>Štodia, skokánku>, že neseš ženská.

Saltová, to bychom u .poiskočiM. Trádiíli, trádakt, tralaJlia, šššššcuik, zahrajte via tym ibíliým kvítečku. Sákva, povídám, a nefaébétie tolik s tou zemňíou, dlyť je celá křivá a pořád se točí.«

Komár uvízli jedmou tnohati tna sedmikrásce, pozbyl rovnováhy ai již ležel v trávě. Tak to žuchlo. Školkám se riozchiechtaí, až se ohýbal'.

»Kajpak lítáte? Dybyste, •olbčane, pil čistou vodu, tak se vám fótok <neis'tarae,« posmíval se komárovi.

Liška 2.

»Nepliké, kluičlsko cezí,« — tak se skokanovi vůbec ve žlabu (nadávalo, príottoíže hio jakýsi rybniiční pytlák v ospalosti dotáhl v kapsa až z daleka z Cech, z pámč Loiuníkovýah sá-dek na pstruhy v Hylvátech — »šššščuk, sak via, a zavři ju. Kdes bel, dež hřmělo? Co, sakva, šššščuk. Ty ses takové baiohrus hlópé, víš, neumíš se na zábavu ani podívat. Víš, ty šo&níivcu zelené! Za vojíny tos byl černé a žluté a včil 'se hcoem děláš na zelena-o. To si

včil tróiáš a .spiišejá itós seděl jen v díře u své mámy. Lepmix ti, ani sopel po tobě nezvo-sta;ne.«

V návalu zuřivosti skokanovi .nepochopitelné, poičal komár káceti stébla, lámali traviny, a potsiléze vyzuřiv se, převalil se oiaznak a zůstal jak mrtvola. Ffava mu klesala a Jen s napětím obou předních nicžeik ji udržel, za to tykadla jehlo byla tuhá a mepoďajná a ne a ne je sklonit. Skokan se škodolibě vysmíval.

*S

»Jste vy 'mě zhrčené, iak ta vaša t celá stramia. Na každé schůzi hulákáte, že brány pekelné ju nepřemohcn a vMa, včil jste namo-žeraé. Ja, masa strana, ta je strana, u nás nesmi každé myslet, jak by se rnu zach celto, nebo řečňovatt podlavá svýhloi. U nás se nutsí .každé řídit podlivá důvěrniíka a mswesieníi, piroittože je u nás přísná 'orkaniisafcí. Jak se sendeime, každé na schůzi nechá muibu v biahně a paslóchá,

jak předáci spmstijó. Brekeke, knr.nír, kekereke, brekekes. A :když uiž žádlrué z niích nemože, protože má hrtan suché, vyzvedneme vseci frlajvu nad vodu a spustíme všeci zajedno: breketke, tak jest, brekeke kks>s.«

»Te boEev)i>ku,« zaškytl pracně koirnár. » Třebas trpím jaik Adann, včil teprva poznavami, jak je svět taásiné. Tečí se, točí do kolečka a já s ňém. Člověk Je pánem sivěta a na špičce jeho aiiosu je ráj a v něm rajská studán-

19

#

ka. Su očarované. Nepatrná dusá komára ve mně zaniká a su včil jak člověk.«

Nadnesl so, napjal tělo křečovitě, roztáhl kusadla a počínal si skutečné jako před několika hodinami jeden z té trojice, jež se nbíraki k dlcmiovu z hospody u Pásků. Bylo mu velice 2te, i velice dobře. Skoikan dřevěněl úžasem a zvědavostí, a spatřiv, kterak komár uléhá do trávy a blaženě usíná jak obr člověk pod

"7

W/a i

^ A

podrostem, zatoužil též po aěsaítám&r> oo£iť-

ku. Zaclivívaje se přeďuci-rOiJ. nepoiznané rozkoše, skočil rovinou na revírn&ův nos. Z. otevřených úst člověka sálalo nia tói dusné vedro a přetěžké výpary. Obávaje se, aby ijespadl rnezi hroiznié zulby, a roztoužen netrpělivě pře-sedal po nosu a tiskl se k jeho špKScc. Jak to pálilo! Jakoby seděl u kovářské výhně.

lil.

Revínníkotvi honily $e hlavou pestré sny. Slézal v nich tory, doly a najednou zabloudil aiž roa severní tcičmi. B:r.ri, tam' bylo zima, až mu flols -u/m-rzaL Ledlový mráz ho -ptotailel, otevřel oči a vytřeštil je nechápaví na skokana:

»Set sakra pesí« zatomovA »Noižiis,ka to má studíený jak moja stará a nestydí se to lozit člověku po nose. Nebudu-Ii pak met rýmu? Packé, ty blázne strakaté, eši já tě dostanu!«

21

#

Přisedl a tanátí po skokanovi. Ten ledva unikl.

Revírnalk stále ještě nevěděl, sní-Li ómyá, . či co se s ním děje. Usedl;, rozhlédl se a uvažovali, kide vlastně je a jaik sem z/btoudil.

»Aiha, uiž vfcn.« upaimfaítovávaíl se. »To ve-lebmčdk, <Ma taky hříšná, mne svedl k Páskům. On a rechitoT seděli jato přikutí a já se

pozdržel až do ráma, O vy faikitii! Falářa si ku-chařinka vyhubovat neťrófá, sedíte má doma ze žensikýho pitomena jen tu svioiju basu a tož, •albycíh to obskákal jem já. Pamřmáma jistě po doimiě lamteiTtí, m mě třeba aji py-tfácl zaistře-lii. Kdož ví, nevzkázala-li k šandárům, aby mě Medali. Bartošů, .málo platný, láme si hlavu, kcraik se z této smole vypleteš. Stákryš a ke vseckýmu ležíš v takovým hóšěu. Ba, Ha, ha-

( i š k a Bystro u š k a

rafi/ca j<e těžká a ohsedlíala si tě. Musíš ju včil čt v arnoz k y nosi t.«

Prozkoumal obezřele svoje šosy a přesvědčiv se, že kabát neutrpěl úriaizu lezeckmi partii podrostem, drápiaá se opiatme na svčtlp baží. Slunce hodině již výsota a .blízko po ledn.i pronik a!»o haluzemi a revíniík k nesaiHT-ii'é radosti postřehl na zemi uzoučkou stezku.

»Vida, yeksl, o kteréms nevěděl,« řekl si spokojeně. »Jakápak zvěř tudyma chodí? Aió po <něm!.«

Na svahu k Čeniiémiu žlefou hověla si v tu chvíli požehnainá Mčí rodána po snídani. Matka podinlmovala, ježto maKká Bystrotuška proplakala celou noc a nedala jí spáti. Lezly jí zuby podočáky oj ta je s •maličkými vždycky svízel Teď ise sice Bystrouiška M upokojila, ale přece 'nešla si hrát s ostatními) sourozenci a držela se vytrvale mamina hřbetu-jak sukní.

»Jéda mane. tótiníi se mami, co> to,« za-žvatlala. Čemonoska, Oháneček, Peřidferka,

#

všecka ta drobotina ustala rázem v dovádivé hře a seskupila se ikolem podivného tvona, který spadl doprostřed odkudsi š nebe a seděl tu udýchán, s oči/m a vyvalenýma, jakoby byl mih utíkal. Bystrauiskia k něimoi přičichla.

»Jé, ten je studené!« vykřikla.

»A hoílé jato ikámen,« prohodila překvapeně Peřidenka.

»Ohánku zapomněl doiria,« divil' se Ohá-něček.

•»Mami, pjosim vás, a jí se ta?« .zaškemrala mazlivě Bystrotuíška.

Stará liška neodpovídala. L liboval a si j?e-nadálý příchod žáby. Děti si pohrají a ona se aspoň trochu prospí. Mládež seskupila se pěkně, do kolečka a živě rokovala, jak si s divným tvorem pohrát Byla tak zabrána dětinskou ha-§teferácí a matka Lj&taica •pokltoáva.la, že nikdo nepostřehl podezřelého šustotu v .•miázi.-Dravci tvář lidská vynořila se z houští. Oka-

mžik sledoval revíruík hru Lišci rodíLny, potem odsunu]; haluze, jež mu překážely a Jako šelma vrhl se po n-eýbtížší lištičce. Prut rozmázl en-é Bystroušky uvízl v kleštíiah jeho prstů, zatím ca (matka .se čtyřmi zbývajícími dětmi dala se do divokého- útěku do hlubin lesnácli.

Bystnotuška vzpamatovala se zatím! z ú-leku a umínila si, že neprojeví ani mrknutím bázně. Netušila chuděra, že ji icičelkává tvrdá budoucnost mezi -lidmi, dny otroctví a p ! 0 ! nich

teprve po mnohém pokoření návrat k volnosti, doba odvety a konečně také čas štěstí.

Revírník Bartoš' uchopil Bysfcroušku nelid-. sky za límec jak psa a vítězoslavně sá ji prohlížel a lušičuřoival se.

»Tož tak,jty kujóne,.včil se vymlkivíme doma na iebe, Řekneme, že jsem- si na vás šel počínat, a že proto jsem nemohl tak dlouho doni. škoda, že jsem vás nemohl pochytat všecky. Beztak naděláte nepleché nad pytláka. Bíech máš dost, ale z teho si oniocka neděle,

25

My je máme taky, chudáci aji biohaslu Podirží-íiíe si tě heziky a doneseme tě doon, af z tebe maijó děoka rad!ost«

Vesele vykračoval si revírníik simkou sečí k jezerské myslivne, nesa lišku .pod paží jak skoláci knihy. Nyní neibylo se třeba strachovati domácí přeháraky. Manželka, i ikdýby byla

rr-zkxbe-na na vrch hlavy, změkne a zjihne vždy, přesvedčí-lL se, že p&matiovailf na vnaiika Pepíka. Moihii si lozit po ne&vyšišMi hairech za vraním hnízdemi, mohl si noc a dani se toulat za mladými sojkami, bylo-li to k vůlí Pepíčkovi, domácí mk nebyl porušen. .Škoda, že vrak' neoceňoval poi záslmze dedoiuškovu lásku

a lehkomyslná tropil nejhorší uliicniofcví, jež by jroak byla uváděla revírníka Bartoše v záchvaty zuřivosti.

Líska se cestování zcela nic nevzpirala. Prohlížela si zvědavě skupiny stromů, podivila se, když vyšli do polí, .která se r»oizléhala hlasy pracujících, ale začalo jí srdce béti, když se blížila k rnysíiivně.

Hle, tam leží liéské doupě! A není zle pořízeno. "Má několik děr větších i menších na různé strany, že by ho křeček lépe nevystavěl. Doupě je obydleno ode dávna, nebot cesta k 'němu je dákliadnlí vyšlapána. Zato nikde ne-vl-ďěti zibytků peří ani kožek .a proto Bystrou-• ška nemůže utadmouti, čím' se -asá člofvěik živí. Podle povšechného výrazu prvého člioivěka, kterého ledy viděla a jenž ji nyní nese, řekla by, že člověk živí se travou .a jetelem jako

27

#

krávy,, kozy a jeleni Kctyyž však uvádělai člověkovy zuby, -doivítíipiía se okamžitě, že je •masoižravec. Čllověk prozradil jí dokonce své choutky zevrubinie.' Vytáhl z kapsy vtak, patrně zbyteik střeva nebo žaludku neznámého zvířete, nasaidíi/1 si záhadný sdsák a takto jím prodlouživ ústa Jal "se ítóívatí čehosi hrozně srnridiiítéha a vypilivoval z íicthio modrý sni rad, z .kterého -se dělala koftečka a obláčky kol jeho nosu. Bystr onškía dloispčTia k názoaru, že Slovřk žije asi jako hyena a žeshltává kroniě mrtvých těl také mrtvé duse.'Umínila si, že pozd/ěji záhado prostuduje* pnoizatím se ohlédla*. naijde-I-i někde u lidsikéhoi donpěite přece nějaké odpadky potravin. Nebylo Šách nikde. Místo nich spatřila velké pohodlné lože, vysoko- navrsťve-né, jež jako ostrov vyvstávalo z jezera.

U jezera kupilo se několik lidských don-pátek, aHe lidé v nich nebydlili, nýbrž jen zvířata. Některých mlladá liščiička meznala.-V jedné díře ziahlédla tvora sklono tak hoUého jako člověk s velkýma nšimiai, kterými! stínil si oči. Tvor ten (ležel a líně odítíkoval. Ušcička u-hodla, že se přeqpal'. Nejspíše ho tolik pohostil ve viellkém lidském ďonpSti i ustíuďila Bysfroniška, že zvíře, jež stále říkailo »chronch, chrouch«, je asi <příteilem člověka, to snad příbuzným.

Očekávalo ji překvapení téměř při každém kroku. Po uisl-apiainié široké cestě talaí ise jim vstříc malý člověk. Bystronška uhodila v aka-mižeml, že je to lidské mládě. F,i, kterak bylo ošklivé. Pouze na Mavě méiio hrstku srstí a nejspíš počalo teprve obrůstat, aíte slepé již nebylo. Vrchní kůži meto ošklivě pomačkanou

a na .několika místech potrhanou a po srsti ani stopy. Nejstrašlivější byly jeho nioby. Ani jediného pořádného drápu němčilo mia zaktofch, na předních byly sice nějaké, ne zcela vyvinuté a proto asi nosilo lidské milédě přední ťlapky pořád vzhůru. S lidskými mládětem přiběhlo jiné malé zvíře & Bystrouška v první chvilce nevěděla, je-H také % člověěá;tko. Chodák) pěkné po čtyřech nohách, ioo velice nízkých -a křivých, jazyk mělo slušný, až mu z Hlamy vyčuhoval, i uši mělo onačejší než to,

které chodilo jen po zadních nohách'. Když došla tato dvě zvířátka až ik -revlraíkovi, stropila hrozný rémus, a i to čtyřnohé postavila se pouze na zadní a jalo se Bystroušku nelidsky a nestydatě očenichávat. Bystrouška octla se v choulostivých rozpacích, svěsila prut, ježto nebylo nutno projevovati zvláštní potěšení při setkání s tvory tak nevítanými a dotěrnými Revírník smál se na celé kočio a přiistrkoval Bystroušku čtyřnohému) protivovi k studenému nosu.

29

»

»To čučíš, Lapáku!« chechtal se, až se v Bystroušce dech zatajil.

Čtverriožee Lapák představoval se zatím lišce istoro liščím zipůísobem.

Očenícriávaíl ji k&vafcsky a zdrvtofffte, všude, kde se sluší a jpaiffí, a Bystrouška si v duchu čejkla:

»Je vidět, že je -to vzdělané pán. 2e má škole a že není sprosté jako ledasjaké SíovSk. Musím se s mim seznámit.«

RieVairmík Bartoš další izdlvořilosti Lapáfcovy překaziti. Vstoupil s ní do lidiSKéhio doupěte a Bysiťrouška se zhrozila. Zde spa-třSta, že se prve nemýlfe a že čl^v-ok je vskutku dravec hyeny hrozniějšL Po stěn ach vLseíy hustě jelení a srnčí hlavy úplnč ohlodané, že by na nich fftii poskvrnky 'mastné ne/uilí/zl. Otřásla se hrůzou, ježto si přeďstavovafe, ž»e snad i jí lidské šelmy takto sežerou. A hrůza její stupňována se ještě, když se probořila z cista jasná z neznámých důvodů sténá do vedlejší skrýše doupěte a v nich objevila se stará široká člověčině. Bystrouška rozeznala ji na ráz od člověka. . Nebylo třeba zkoumati to ani čichem, protože člověčice měla naprosto odlišný vzhled. ByTa v těle o polovina širší než -člověk, nohy měla daleko kratší a ..sotva* je bylo vidět. Když si bojácná lištička okonkla zběžně postrašeným zrakem její postavu, pomyslila si: »Mla-dých asi mnoho neměla, nevešly by se pod ni víc než dvě. Pijí ale čfověčátka víc než iiwsy.«

Že před ní stodí čiověčiioe, ;p<oitvrdiila Bystroušce též i jiná okolnost. Jakmálle zhlédla revírníka, dala se do vytrvalého štěkotu a člověk jí nepostačil! ani odpovídat. Zrovna tok to dělávala domsai 'matka liška, když otec lišák

přicházíval až pozdě k 'večeru domů js potrhá--í«o»u kůži, naježenou srstí, zpíval, výskal, vedl nesmyslné řeči a n'ecfote-1 říci, odkud přichází. Starý člověk počínal si rovněž podobně-jako otec lišák, jenž konejšíval ženu; tím, že jí diane&l ně>ja ! ký vzácný úlovek, slíplku, kačenu, koroptev, neiho mladého zajíce. Revíru ík se rozkročil -a chlubně ukázail člověčici ji, By-,strouškn, která se v tu chvíli /bojácně chvěla

po celém těle. Clověčice hleděla sice na

iieri-o

chvilku ještě nedůvěřivě, pak přestávala touk mluvit a prostě řekla:

^Nanosíš mně s tím blechy.«

Trochu pobroukála, ale palic šla <a donesla věc, které lištička jakživa dosud neviďěla. Byh to jamka, jakoby ji z pařezu uřízl, flebo že země vyloupl a v ní bylo nalito po oíkraj mléka. Postavili ji na zem a vábili Bystrou šku. aby pate. Bysttrcuška se nedala élouho pobízet, poněvadž měla hlad. Lapák dychtivě -obhlížel mísu a byl by ochotně Bystírousce s mlékem pomohl, avšak lidé na něhu přísně kři-

31

#

cell lidské miliádš p.řisklon/ilo s>e \n;ad Byistrío-u-Sboú as tatou dokořán sPedoivaio každý její . pohyíb.

Tak dostala se Bystrouška doi jezerské •mysliwiy. S -počátku .se jí s.týsikal'oi. Zde mohylo se s kým mazlit, koího poitaJnoíviať m kožich, bylo tií jako -v sirotčinci. Na štěstí Lapák se s ní spřátelil a rytířsky vyprovázíval ji po visech zákoutíích lidského doiupčte. A bylo jich ifcu také,, že si. ťohíoi nemioíhl ďoTOliti ani nejbohatší strýc liščí rodiny. Nejlépe zalíbila se Bysitroušce skrýš pod skříní. Když se nasytila', zatela si tarrr, vystrčila kokietnč hlavu a

maslouchala ochotně riozpirávkárn' Lapákovýim, který se uvelebil zatími pohodlně na podlaze. Vykládá! vtipné anekdoty, vyprávěl, často se duSuýe, že •nikdy nebyl z/amilloiváni, neví prý vůbec, co je to láska. Oddal prý se úplně n-m&rí, večer zpívává smutné písně, které si sám s,Lo'žil. Avšak revíinilík jeho uměni nechápe a často ho neldsky za to spráská. Sytými torvanni líčil jí dále svůj osamiělý život, líčil jí trýzeň svého srdce, jež m& iniěhio doléhala v únoru a března:, v měsících lásky, ■btouzníl o hnědých očích a ebemlcivě černém šňupáčku, vetebiil nádherně dlouhé slechy, sahající až na zem, rozhKxvořJi se o -nádheře ocasu, který v

závratném smíchu v blažených okamžicích zapomíná se vrtěti a tiskne se k miliované hrudi, vnímaje -horoucí tlukot drahého srdce.

Bystrouška díva/la se na měj časem velice dojatě, časem velice lhostejně* jak jí kdy na-padlo. Tu tvářila se pobouřenou studem;, jiin/dy mhouřila oči cudíniostí a pod srstí se zardívala. Lapák nieustával, až ji vyvábil z jejfiio útulku. A když jita bylo nejsmutněji, vyraalezli nějaký žert a šprým, kterým smutek zahnal*. Často oddali se povznášející zábave. Lapák o-pravdu nebyl silák, alte zato uměl se lichotivě

dotírati. Sevřel ji v náručí a slastně pištěl, kdlyž h/o zalechitaila čumáčkem pod krkem, dál se dokomce povaiti a chftaipaíl; ji po oháňce a zahrnul jí sty vroucích sladkých kousanců. Bylo pátralo, že je celkem nezkažené štěně jak venkovský gymnasiista.

Bystrouška arci neměla rovněž valných zkušeností v milování, avšak ledacos uiž přece vyslechla old špačků, hnízdících nad rodným jejím doupětem. Špačkové tam žiíli v manželství velice nespořádaném, zvlášť v té době, kdy nebyl ještě vydán nový zákon o r/oizluce a rozvode, a do chvíle docházelo u nich k hádkám

33

Liška 3.

i ku pračkám. Vyčítávali si navzájem hrozné věci, nemravné a niesliuíšné. Vyrozuměla z jejich křiku, že starý špaček je nesoudný zá-1 etnik, že provádí všelijaké nepřísitoijnoisiti v koruně starobylého buku, kam slétávala se nejpestřejší cháska ptačí a opíjela se nezřízeným požíváním buk víc. Stávalo se, že na rozdováděnou společnost neijedeinkrát doletěl daitel a zlie ji spořádal. Pranýřoval prostopášníky ipřed! veškerou farností ve svých kázáních. V so'botu po výplatě ne jedenkrát zakročil v krčmě na starém buku policejní komisař

krkavec s výrem a ostřížem. Mliadí špačci nebyli ostatmě lepší starých. Jeden měl hříšný poměr s toulavou kukačkou a naučil se od ní zanášeti do cizího hnízda. Jiný byl nucen, (platili ukřičané strace po kopečku lískových oříšků měsíčně a dcera špačkova, nepohledná, u-šubraná, mek známost s mladým havr-anem, který byl ještě na vojně, toulávala se s ponoc-ným sýčkem a častokrát přiletěla jí naklovat přísná tetika sova.

Bystrouška byla pamětliva těchto zkušeností a běda Lapákovi, kdyby byl chtěl pře-

kročiti meze slušnosti. Strpěla, když se pokoušel o zcela miranrcié laškování, avšak vzala ho ihned ostrými zuby za hrdlo, kdykoliv se k mí ireoimaleněji přiivimuil. A jestliže ani to ne-pomoMo, okamžitě se válel v prachu. Nestyda psí, bral si to však občas za záminku a opovažoval se ku přílišným důvěrnostem. Jednou se opovážil polapiti ji celo/u tlamou za proutek

a tu stropila mu takovou melu, že se z té duše zastyděl. Zalezl zabambeai na smetistko a By-strouška vidouc jehoka»jicn:oist a přesvědčena o opravdovosti jeho lítosti přiběhla za ním. Aby ho přesvědčila o dobrotě sivého srdce, při-vfaáa se do jeho icbjetí a v nevinném při tulení si s ním zdřímla,, zachovávaje jinak panen skou nedůíkliivost.

*

IV.

Netrvalo dlouho a Bystrouiška cítila se takřka paní v lidském domě. Ukáizaío se, že Lapák je naprosto nezkušený, že se bíojí lidí a chioivá sq hrozně zbaběle. Jan inu dali 5uch-nout ta důtkám., a již lezl do nejtemnějšího kout-

ka pod postelí. To Bystrowška byla podnikavější. Jednala vždycky odhodlaně a rázně jako emancipované děvce. Jestliže zaponuriěJá' dáti ji včas snídaní nebo jí dali jakési bryndy, kteroiu bylo maliioko cítit mlékemi a mnoho spáleništěm, neváhala ani okamžik a postarala

se hbité o něco onačejšího na zub. Než se o-Sitřílelia, přihodila se jí arci niejiedna nehoda. Tu vylála talíř polévky a znainenáltě si pochutnala, jindy zas vyskočila na lavici u kamen v kuchyni a piustila se odvážnč do neznámého lidského jídža. Bylo řídké a chutaiiado nakysle. Bystrouška neiwěla oivšem potuchy, že je to těsto na lívance. Když se však <ío tloího jqdnou

dala, nehodlala povolit a hutajíc na IMskou njeiumělost kuchařskou, žrala vytrvale, až jí bylo z toho zle. Jindy zas bývaly dny, kdy byla s životem v itKyslivně načiisito spokojena. Paní revírmíkoivá vytáhla z trouby kachnu, do zlata uiperaemiotL Vonělo to <po celém stavení a Lapák si brousili zuby na kostí. By-strouška míěia také laskominy, ale ani jí nenapadlo čekati až do poledne, kdy se lidé

37

#

KTriBvalL Umínila si, že si) &e kačemé jen, přičichne. Na vác si netroufala, protože se bála, aby jí nevypráši/li kožich. Přičichla a vůně byla tak svůdná, tak líbezná, že otraila všecky voiuisy. »Nech teho!« zafňukal pod ladicí Lapák.

»Neboj se, jen kósek paprčky,« zašeptala obezřele Bystrootška.

Ne, .něco takového neměla dosud v hubě. Hteva se jí zatočía a toiž ukousala paprčku a za chvílečku přitáhla celou kačenu pod

pečínku. Lapák, hlupák, díval se na ni, po vousech mu teklo, ale bál se třeba Jen. při-čichmout.

»Neibso<] se, sjtrašpy'tle,« dom'1'ouvala mu, »u-kósni si taky sóstečkq, š:ak jim necháme kosti.■<

Tenkrát z toho byl takový řádný výprask, že si podruhé Bystroiuška také raději utřela-pouze vousy a všeck% co z trouby vycházelo, nechávala na pokoji. Ale mlsnota ji nepřecházela. I jala se proto mudrovait, jak si dopřát pochoutky, aniž vzbudila pozornost a

hněv lidí. Po dvoře běhá tolik slípek, kuřátek, všady to pípalo a tikalo, že paní revírníková jistě je nemohla spočítat. A když paní revírníková povídala kdysi služce, že musí pozabíjet zbytečné kohouty — »k ničemu ta havěť beztak oanií« — nerozpakovala se íí By-síroušika pomoci Kohoutek ukdákanec daleko nevyletěl a neuběhli. Bystroiuška zaťala mu do krčku tak obratně zuby, až hlavička odletěla a za krátko byla z něho hromádka peří za plotem.. Bystrouška byla docela spokojena a s lítostí vzpomínala wa starého tátu lišáka, co se chudák časem nasháněl a nastarail, než přinesl'starou kaívku pro celou svou rodiím.

Pouze jedno trápenu', za -to citelné, měla Bystronška při tom pěkném živobytí v my-sMvné, Bylo to lidskíé míládě: Pepík, vnuk starého (navírniíka. Kluk byl jak o-stiníž a nemohl-li uklovnouť, aspoň -drbl. Nedal jí chvilky pokoje, burcoval ji z ne j krásně jišiího spánku a ke všemu dovedl si oibčas jiného malého člověka, aby mu* pomohl Bystroiusku soužit.

»Kóké, Franto, že nevíš, co máme. Podive se, máme lišku, to,« chlubil se sivému příteli, chytl Bystroušku za> křik a vyzvedl ji, byť se mračila, aby si ji kluk mohl dloíbře prohlédnouti.

»Co mám z teho;,« odsekl Franta. »Šak je krotká, nekóše.«

39

#

»Že, vsaď se,« posmíval' se Řepík.

Liška inedbala (těchto urážlivých slov a slíbila si, že je pomstí, až píijée čas. Smyslili si kluci na konec hru, která Bystroušku uváděla v bezmeziný vztek. Pepík ji držel a Franta jí přistťkoval až k nosu prut. Oba kluci se při

tom nehorázně sirnálL Pepík chtěl to také zkusit, ale byl důkladnější. Strčil jí prut až do nosu a měl ukrutnou radost, že Bystrouška kýchla. Tak jj škádlili nyní oba.

»Coipak su já (nějaké pes jak Lapák? To ešče ne,« zatobovala liška.

» Slyšíš jiu, jak virčí,« zaijásial Pepík a Frantík šup jí zas prutem po nose.

»Neché teho,« zavrčela Bystrouška, »po-hládnu tě.«

Nyní zas PeplSk se přikradl' a čib ji.

»Khičisko ušmórané, přestaň,* vyjekla By-stroušfca liščí řeči. »Ešče jen fonL«

Kdežpafk, aby khici přestali!

»Počké, včiíl ju poliecbtálme dběma sčagél-ky zajednou,* pamooiikal PepUk Frantu. »Už j-e dožraná, dé pozor, chce kósatU

Frantík napomenutí uposlechl a stoupl si o půl šosu za Pepíka,

»A včEka na ňu,« kázal Pepík.

W^

Bysffcfiofuška se jen naježila. Umínila si, že «aini nepípne, poiuze vycenila zuby a tlamu výhružně rozevřela. Pepík, který byl dědečkův a babiiččim maze! a tujdííž pořádný nevázaní ec, líšklfhfc se zlomyslně a udieřá ji prutem po uchu.

»Tož ty tak, udleriTs a včil poteče tvoja krív.« Vyiletěfe jako šipka a neuvažujíc, co počíná, již držela Pepíka za nohu. Ghtěliai ho puvioklně jen postrašit, aby dail pokoj,, avšak ve zlosti se zapomměLa a stiskla zraiby vydatné. Pepíkovi se až galtě otřásly lekem, zakřikl a spustil.

41

#

»Aáááá, búMú% to bolí, ona mně uh-ryzla létko. Dědečku, kde ste? Babičko, pote sem! Ona mě sežere. Franto, pomoz! Aááá, foúúú...«

Franta sttal jako stoup, jako poibóchanec — jak mu poizději Pepík vytkl — a vyčkávali daleko trpěliivěji než Pepftk, až liška 1 povolí. Bystrouška si uvědomiila, že sie unáhlila/ a že ■bude zle. Nechala kluků a rozběhla se hledat bezpečné skrýše. Pepíkův křik a brek ji štval

dál a dále a, čta více se vzdalovala, tím rychleji běžela.

Frantai se zatím vzpamatoval

»Nevřéské,« domlouval Pepíkovi. »Ešce přindó vaši a nalbiijó ti. Víš, jatci só dědóšek zlí tát jak náim kázali, abysme nedráždili, ani Lapáka, třeba si sedí jako knedllia. Mě vyženou .ai ty dlostaineš n'aliskáno.«

Pepík uzanail, že Franta miluví (rozumně, zaťal zuby a trpěl jako moičedniíik boiží. Kamarád přik^dkl, ohledal zmaliacky ránu a povídal: •

>>Díru máš v noze pěknou, ale ta se zahojí a gatí neroztrhla Pojď, radši té potvoře vypráskáme kažpch.«

Byst rouška byla už u vrátek, ale zaslechla přece výzvu Frantíkovu. Nechf se jí dařilo v mysMivně dobře, nerozpakovala se. Výprask je šeredná věc, a les hluboký, klildný zranil zpavem ptáků, šuměly rozvážně 'bory a jedle a Bystrouškiai zatesknila po lesní tiši, po domově, po svobodě, riiedlbala mm a torincůi a hnala se úprkem d!o boří.

Ohlédla se a litoval a, že Pepílka nekousla pořádněji, neboť kluci blížili, se k ní každým okamžikem. Postřehli její úmysl a nechtěli ji jen taík zhola pustit.

»Chyťte ju!« řvali oba o přítrž.

Kdo by chytal lišku, utíkající do lesa! Kohout ne a slípky teprve ne. Vlaštovky se chechtaly těmto závodům, ohrobák vylezl ma hromádku, ve které nalezl slušné živobytí, a div se za břicho nepopaďal, ospalá sůva ve vršku modřínu huboviaila, že ji ami ve dme ne-, nechají spát, a veverka si povídala, že liškai

43

není! stvařeníí díoceía ošklivé a že taky umí slušně s ocasem zacházet, chce-li.

Veškero zemské pokořlemá na světe od hodiny stvoření svého je zvědavé. Jen z toho důvodu vypustil patriarcha Noe z '.atrchy holubicí* aby oibhlédla zatápěnou zemi. Kdyby byl* poslal holuba, byl by se ohlížel po nějakém dobrodružství a byl by se vrátil stejně hloupý a nevědomý, jak byl vyletěl. Tož vrozená zvědavost to foyliai, jež zavinila nové otroctví Bystrouščino. Natpaélo Jí mrknouti okem po pronásledovateílích a rmoižná, že tak učinila trošku i ze zlomy simoistř; ohlédla se. Darmo qvrček v meizi voM varovná:

L

»Zdirihé, zdrhé, zdrhéU

Neštěstí bylo tu. Ruimip a už ležela ihoire břiíchem ú všecky čtyři otd sebe. Hodně se lekla, jak se převalila, ještě více se zastyděla. DSv.aí stydlLvoist zabránila jí vstáti a pelášiti dále. Vždyť k lesu bylo jen několik -kroků! Ne, Bysifcroauška se pečlivě zashalila proutkem. Aby tak někdo uviděl, oo by neměl!

Pepík s Frantíkem zajásali, poskočila a již ji měli. Rystnoorška stále ješitě v záchvatu oudirtostá, zapomněla pro to ostatní, kde má zuby. Kluci ji lapli za koižich a s uprchlicí hnali se vítězně zpátky do myslivny.

Pani rerónálková objevila se nai zápraži. Vidtoiuc kluky i líišku uválenio-ii a zvlášť Pepíka s porvaným lýtkem dotoěvala se a zavolaila na manžela, jeniž prohlížel pozorně pasti na škodnou.

»Ty, tat€>, tu Mšku ti vyhodím. Smrdi a zavazí všude, a děfó pořád za ňó spózijou. A co škodé nadělá.*

»Tož jn uvážu,« řeikl rázně revírník a hned učMl, jak byl pravil

45

v.

Bystrauštó šedi chudák u psí boudy, zahanbena, pokořena. I Lajpák se na m přišel podívat hezky svrchu.

»Měla's ty dělat podlivá mě,« povídal po-výšemě. »Měl!ai's 'neutíkat, niěteťs nevylizovat niíse a nebyla bys tu včil seděla.«

A kohout svolal okamžitě valnou schůzi svého hejna. Naparoval se ostruhairni a peřím a uspořádal slípkám poíučnoiu předínásku.

»To ? ta, díivéte se, jak je člověk spravedlivé. Kdyby ne jeho, jak by to vypadalo na světě. Honila si nás slečna liška a včil: sedí a neví, kudyma kam. N<a řetázku, bé? To proto, že nesnáší vajec a nesedá trpělivě na hniz.de,

Pracujte, snášéte, já vám potmoížu' a lidi vás budou met rádi.«

Paní revír-níková byla asi tuze spokojena jeho 'rozumnou řečí i šla ,a nasypala slípkám čerstvého zrní. Tak to -totiž v lidské společnosti bývá. Ani kuře darmo neihraibe; kdo má však hubu a umí řečňovat, hrabe pořád a pořádné.

Bystrouška jen tak tak, že se n'erozp<lakala zlostí. Zaťala zuby, aby zbytečně nenadávala, protáhla se na slunku, a tváříc se, jako by se jí urážlivé naparování kohoutovo* netýkalo.

>7f.

vyhoupla se na boudu. Schoulila) se tam a naprala veškero úsilí, aby se ovládla. V hlavě jí to ovšem vřelo touhou po odvetě a kromiě toho nechtělo se jí do suchých brambor, kterých jí nasypali na špinavou misku. Slepice zatím, pod-ničeny řečí kohoutovou, uspořádaly démon-strativní průvod kolem boudy. Chocho>!ka>, slepičí bába stará, pomlouvaoná, uplkaná, dívala se n*a ni posměšně a krákorala zlomyslně. »Trp, trp sil Však zaslóžíš, hé!«

47

*

Bystroiuška ji klidně nechala, až se přiblížila k bomdié. Niediaila ji, i kdytž vypiate pohrdavě vtofe, natáhla krk a vystoupla na Špičky, aby dobře viděla Bystroušce do tváře. Ted

teprrv Bystr ouška vyskočila, zakroutila Cho-cholce krkem) a ocMékla ji do boudy. Slípky se rozletěly, kde se dalo, a pyšný pan; kohout v úpirku se natáhl jako veterán, když se vedle něho střeMo na ostro. Ticho nastalo ve

dvoře a Bystrouška hodujíc rozhlížela se po něm hrdě, jako by patřil jedině jí. Pěkně se to spalo s plným břichem, pěkně se vstávalo) zas při dobré chuti.

O slepici nelze říci, • že je tvorem zvlášť dhytrostí obda'řeným<. Duích svatý, osvěcuje svtét vydal se ze všech sivých darů patrně hned u člověka a necM ostatní tvorstvo v temnotách. Než tak hloupé slípky přece jen ntebyly, aby lezly Bystou^ e až pod: nos. Boudě vyhýbaly se zdaleka a pranic raeofolížeiy se na to., že jí kručí v ibřilše.

Rokuisila se Dákati je k sobě. Nejdřív zkusila ťo s kotrimielci* a' rozmanitými 1 pírostocviky. Slípky se po m podívaly jedním okem ai hrabaly klidně dál na hnoji I postavila se By-stnouška na -střeše boudy a začala řečnit Mluvila o últÁscíchv o vykořisťovániii porobe-

ných, o spraveddívé odipďanie a na teonec přísli-fcovala slípkami, že vyženou člověka z mysliv-ny a vyvlastmí ji pro> sebe.

»A kdo nés bude krimit?« zakokrhal rozhořčeně kohout. »Ty snad?«

»Pojď sem, já ti to pošeptám', aby nás člověk neslyšel. Spráská nás, jestli o tóm budeme mluvit nahlas.«

»Pravda, líbíš >se mi,« zlobil se kohoaít,. ^nejdřív plna hrdinství a hned z <fcoiho se bojíš pípmout.« ■

»řileďte, slípky, takového máte vůdce!« spustila Bystrouška. »Ohavný sobec, myslí jen

49

1/š'sa ,1.

*

prio sebe. Chce vás pro své choutky, protože za to bere mizerný žold od človiěka. Osvojte si všecky stejná právai, odstraňte samozvance, odstraňte staré řády, stvořte si nový svét a novou společnosti, kde se budete rovným dilem rolzdíleti o radoist a ště'stí.«

»Bez kohóta?« zvídala stará slípka, která občas kokrbávalía a měla všelijaké spády.

»K černal potřebujete «kO'h-oiuta?« odvětila Bystroiuška s . výsměchem. »Nejlepší zrnka se-z-0'be vám a do čeho se mu nechce, na to; si 'zavolá vás.«

»Tak tě klioími!« roztorM se kohout. »Sii-buje odstranit čkxvjěka, aby nás sama sežrala, tlama hladová.*

Obrátil se k ní zády a slpky rozptýlily se' opětt po dvoře.

»Než bych se dívala na váži zaostalost, raději sie za živa pohřbínv< řeklia liška a jatla se hrabati skuifeeičně před boudou jámu jako hrob. Až to na všecky strany lítaliot, jak hrabala. Důl se blioiubil a konečně Bystronška v něm zmizela i s orionem. V slípkách ozvala se stará zvědavost. Obcházely, otáčely se kol jámy, alíe žádné, neměla dosti odvahy nahléd-moíuti do ní. Posléze vrhly se m 'kohouta, na-

daly mu zíhaběiců á> naléhaly, a/by se podíval, je4i už liška mrtva. A kohout jako dobráík upojsiřechl. Načepegíil ocas, natáhl krk a chlubně zazipíval, aby ukázal slípkám, že je rytířem bez bázně a hany. Netušil, že je to jeho píseň

^í*^

labuti Vznesl se honosným oibloiuikem a spustili se nai okraj domnělého Bystroiuišeina 1 hrobu. Liška ležela v jámě bez hrnutí. Kohout podrbal se zobákem ^rozpačitě pod křídlem; a už chtěl říci svým soudničkám, že je po lišce.

Tu zatmeiK) se mu v ocích, zatmělo se před ním a nad ním a jako ta jámia rozevřela se liščí tlama. Slípiky zaslechly jen její chechtat, prchajíce uděšeně ke kurníku.

#

Od té doby heáno slepicí říditei nezadržitelně. Bysitroiuška tloustla a líbilo se jí na řetěze víc než na svobodě. Ničeho se nelekala a niičeÍDO se neobávala tolik jako -ornoho okamžiku, kdy zMtne slípku poslední Okamžik ten však nenastal.

Revírník líkl vytrvale na kuny, ale pasti byly vždycky prázdné a pani revírní ková chodila den po dma zasmušitejší. Vajíček nebylo, dvůr se vyp.razd.nii, vymřel.

Jednoho dine pio ránu, když sama šla sypat drůbeži, > vyšla jí vstříc sirota, poslední

slepička. Peří na hlavě zježené hrůzou stála tu na jedné noze $ krákorala m truchlivě na .rozloučenou s krásným světem. Žít bez lásky se jí nechtělo a proto se odhodlala, že půjde a poprosí Bystroušku, aby rázem ukončila její trýzeň. Stýskalo se jí po kohoutová, po jeho něžnostech. Všude bylo tolik červů a drobného, chutného hmyzu, tak krásně by se bylo žilo v kruhu .mdinném, leč mamo vše. Darmo kvo-kat, když z čistých vajíček ami nejmenší kuřátko se mevysedí.

Paní revírniíkovou pohled na osamělou slípku dojal k slzami. Pustila zástěru, vysypala

nazdařbůh zrní a rovnou namířila si k boudě; Bystrouščině. Tam to vypadailo jako u žida penčikáře.

»Ty síloto jedna!« spoistilai, stojíc uprostřed slepičino břbitová. »Toto mám já za to, že jsem nepřemliív-iila Sfvého blázruai starého*, aby mí z tebe <díal udělat štuc? Ate poíčké si, tobě já $ovím, bestijo.«

Bystrouška. přfečilía so k bomidě. Ne, že by se v ní bylo hmuilio svědomí, nalapá nářek staré ženy byl jí k smíchu a ona se potsze pře-

tvařovala, aby nějakou neslízla hned. Nudila se a nebyla s (to ovládnouti se, aby nezívla. Vyhlíželo to, jako by byla řekla 1 :

»E, nevrč!«

A to paní revírníkové dodalo.

»Af se propadnu, jestli tě neívykopu kopáčem hnojskýim<,« zahiTioziiliaí a rozběhla se k fmojiisku. Bystrouška vyskočila; RoizM&ália se bystře dVorem a pomyslila si:

»Ted nebo nikdyU

Nebylo jí tehkio opustiti IMsIké doupě. Odvykla tu starostem o život a práci, zaipomněk,

53

#

jak vypadá život venku v lese, ochočila se. Nesnadno je měniiti poihcídlné otroctví za nepohodlnou svobodu vyžadující štrádami a příčin-livostá. Stává se i M&m, jak jsou moudří a roz-unwtí, žo neradi a z donucení siwhinou okovy a ještě dlouho potom vzdychají a naříkají: ^Bývávalo lip, když se o nás gistf staralU Nezbývalo všaik mnoho časiu. Bylo nutno jednati rychle. Bystrouška se srdcem bolestným vzalia do tlamy provaz, 'který ji poutal k boudě, a byt to. byl provaz předválečný.

řupla odhodlaně do ucho. Na rozloučenou po-hladila oháňkou zemi, kterou ušlapala, a pak zvoto, krokem váhavým a \opaitaym zabočila ku plotu. Přehoupla ho a za mim přikrčil se do kopřiv, aby viděla, co se 'bude díti.

Paní revíirníková vracela se O0br'oienia kopáčem. Pro slzy neviděla na cestu, hněv hára»L v ieáí duši a nechť sá měla měkkou povahu,. umínto si, že Bystiroušku zabije. Rozbité mísy, zkažené oíběidiy, Pepíkovo lýtlko, potrhané slípky, to vše volala o neúprosnou pomstu.

jící úsměv a nežrala všelijak, nýbriž jen ; ryby, Jezev?ci šla z lásky až hlava kolem-. Ba nescházelo mnoho, že by byl začail psát i verše. Protože však v roidiině jeho dědila se krom/ domu a arrstokraitieké tvárnosti úctyhodná •omezenost, nenamáhal se vůbec, aby vyjádři] své črty miilositaé farmou oduíševnělau. Činil ta zcela jedinoduše podle svého vlastního vkusu. Nosil jí nejpěknější slimáky, výboraé myši, odchované v ořeší, znamenitého, křehkého masa,.

někdy vyhrabal jí výtečnou primiai poin.ravu-která se rozplyne na jazyku jak kairíoivarská oplatka. Vydra dal'a si jeho dvoření čásek líbit, -ale když se jí naskytl sliušný bratraniec,. aktivní dů)stoj)ník od pionýrů, dala jezevci nepokrytě na jevo, že je starý osel.

Od té doby samotařil docela. Lovfl myši, ptáčky, slimáky, avšak jem pro sebe. Stal se břichopáskem a obratným lovcem, takže miěl vždy hojné zásoby a za vojny prováděl s nimi výnosný obchod řetězoivý. Jeho špižírna byla

59

#

pověstná široko dalteko. Tloustl, bříško mu kulatělo, byl státe při chuti, a když zásoby jednak spotřeboval, jednak rozprodá?! vždy do zimy, líně pak prospávail ceiié měsíce ve svém bytě až do jaira. 'Protože si ivym&nil hojnost tabáku, oblíbil si- dýmku a vydržel se pova-!<yv^t od rána až do božího večera na lůžku. Toho tedy dne, kdy Bys-tronškiai přelila z

myslivny a vrátila se do lesa, vytáhl" zas jednou paty z domu. Pozoroval počasí. Sledoval let kouiáirů, vážek, baboček, a přesvědčil se, že barometr piruidiae klesá a že .přijde patrně nepohoidia. Ostatně kuří oka pověděla mu to rovněž. Z toho důvodu se rozhodl 1 , že si obstará neprodleně důležitou do ! mácí poitřebu, aby mebyi za deiště mučen vybíti přes práh. Když to uáělial, miizel opět ve své díře.

GO

Bystroušae to arci nedalo. Protože aiie-znato zvyků a zásajd lesního obyvatelstva, c slušnéim obcoivám s ptáky, plazy a jiinými zvířaty neměla poituichy a navykla si sprostým mecriíOisteraí lidským, připlížila se k oknu jaziav-cotvnj a nahJéďila dovnitř jako čllotvěfe,- ktarý také rád strká nos do cizího. V myslivně hajný Špaček také často in-aShližívaí do komůrky, když si služka Anduliai hiedávaia blechy. Ožasem otivíirala Bysťrfouiška ferrkj vidouc nádhennoiu komnatu a v- ní domácího pána na ■vzácném pddchoi, an si pokuřuje z dlouhé dýmky. Nebyla s to potočitá výkřik údiivu.

»Hdopaik to tu vřéská?« řekl jezevec a provalil se na druhý bok.

»Já, mWo'Stpamie,« pravila způsobně liška.

»Ty sloto žebrácká, bleohatá! Já ti povím-, Přestárneš 'čučet !c rozkřikl se dobnšván a za-ponrmiaje vlastní důstojnosti.

»He, he,« za>smálá se liška, »poividé si. Beztak máš jazyk tóne. &ečó se potíš. Divéte se, válí se tu, mšoisrtpán, dům má, že by se tam tři vešili, a chudákovi vynadá za to, že se na n£ sce jen podívat. He, h,e, leží jalk kráva v. lóce a mě by chcél sprohnat. řle, he, to teda ine!«

»Já ti dáim» cMámat se futé před naším! A už héb! Nebo tě dární dochtorroivi, ať ti zažaluje u sódu.«

»Třeba tof,« řekfa jízlivě liška a nazvedla posměšně ohiáňiku.

Tu s jezevce spadla rázem ieho vrozená íenost. Chytl polmejtlo a prásk, prásk ji; až jí za oiišima nabíhalo, jak ji přetáhl. Odskočila v leku do bodlláčí a ke všemu se podrápala. Za~

61

lála zuby zlostí, přisedla si a jafe se nadávat nyní ona. Mnohá oivoenáfka ze Zelného trfru by jí (byla záviděla její výřeonost.

»Ty, glaimibiáču zhnilié, syiroivče syrové, vraižeďníktii nad Šlosárlka, co já ti dělám, že mě. miláťíš? Zaivazím ti, špinavce špinavé, že mě kiučeš? Les je ta>k velké, ale h'ďe, vzpomene si milostpán, že mitkdo 'nesmí ani okoiloivá jeho oken umazanéch. Já bý'dh tě imieila dát k slavnému sodu, adie k'do by se s tebó mazali? Stojíš

'ty imně za to? Abys ty ale věděl, tak to nenechám ani za žiivé svět. Rovno du včilika> k -bytové komisí. Sak ti páni: pcwijó, buideš-Ui ty se roztahovat v té sivé kutá. Až tě vykvindujó, to tDviďíš, oo je to nemát stiriOfpu natá hlavou, spr o>stáku hlópé!«

Jezevec poslouchal doíle jen tak na p&i nchia. Chtělb se mu spát.

»No, nechať si pokřičí. Žem/ské nepřehá-dám, toiž lepcí mllčet,« povídal si a zapaloval

. 62

si vyhaslou dýmku. Liška však nelenila a usilovné přemítala, čím ho pořádně doihněvat. A když si vzpomněla wa jeho přepychový byt i že iby bylo škoda vláčet se po kancelářích a žebrat u bytové .komise o zabírání domácnosti jezevcovy, -usnulyslila si, že ji zabere sama. »S pánisky nic nespravíš, všechno up>la-

trjó. To by už dávno ani domácím pánem nebyl, dyby neuplaitilk

Bouřlivý výstup vyvolal zatím sběh sousedstva. Roreás, .postoatoje po větvích jasanu, vykládal zlomyslně každému, kdo ho chtěl poslouchat, že jezevec je >pěkná firma; nakefasil/ prý si, dobře si 'pomohl a teď prý si ioiufcá. Před válkou prý neměl než jediiinýcli gatí. Ale dlouho pirý mu už to tak nepůjde, aiby ze své-

63

vole zliskal chudáka ženskou za to, že se o-povážila zastavit před jeho domem.

Bystroušce, jež s -pýchou pozorovala tento projev účastenství, napadl méně obvyklý projev pohrdání a pomsty zároveň. Přičapla si pohodlně, zvedla nožku a jda. se fezevce bombardovat.

»Totok máš, plesniivče, na svó urozeno hlavu. A je-li ti teho málo, haiedké ti přidám. Můžeš to posbírat, at máš s čém zasi> keťasit.

Z tvyho vzneseny ho baráku, abys věděl, udělám si s odpuštěním ten/to... a budleš-li to vyhazovat, vem si glazétky, aby se ti to neza-razilo za .nehty. Máš je močka fajnoivé.«

Jásala nad svou pomstou. Jezevci bylo dole zle. Vykasal si rukávy, svlékl manžety a pustil se do nepřiíjeminé práce.

»Každé kósek oibirac a vyfóké. Je teplé a popálBl by sis ruky. Vida, umíš to, rrtohl bys

do Brna na prácu, rádi by tě tam zametacem udělali. Esce nemáš P'lyskéřů?<<

A jezevec pracoval dole ve svém bytě, až se zpotili a pod zetory ho píchalo). Jeto panská povýšenost a důstojnost op-uistila ho nacisto.

» Holota neřádná, oi , eimraviná,« huboval, ^komisí mně to broží, nadá mi to a na konec si z mého bytu udělá s odpuštěním veřejné zá~

< tte

chod. Počkám ohviku, až odende, okno si za-hraždto.«

Vyházel doklady iiščiny hanebné msty do poslední smítky, uvelebili se opět na pelechu., nacpal si dýmku a 'zamysíiil se. Vyčítal si, proč vlastně dávno z této chajdy neodešel, .

- /■ ,/,,)? .* '.% ?/:?: >*/w'

Mohl si přece vystavět krásnou vilu na slunné stráni pod javory s vyhlídkou na údolí řeky, kudy žlebem vinula se hlavní cesta této lesní končiny k napajedlu. Vždyť už tolik uži!

* 65

*

samotářsíM. V některých hodinách poustávala na oné cestě rušme, promenáda, zejtména za kouzelného osvětlení svatojánských trošek. Jeden šestniáctarák vodíval se tu s flankami — hříšník starý, patrně herec! — uhlazený, oslňující eleganti chování'—co chvíle s jinou; mladé zamilova/né kuny dávaly si tam dostaveníčka, ohavmý tchoř, jenž opěi hůř než vinopalna a který se povaloval s oblibou v nejhiotrších dí-

rách, tropil tam nestydatě výtržnosti, žebral a otravoval vzduch, kdykoliv byl po zásluze odbyt; zaječí foejskové stavěli tam na odiv své kožichy a pírka křiklavého moderního střihu, co íkřeček, nenasytný lakomec a žrout, dřel se tu do kopce s nákladem, až mu fruiba tíž* praskala.

»Což, aby ses tak oženil,* prohodii' mimoděk jezevec z toho všeho uvažování »Něco tak pěkného ženského by přece neškodilo.*

G$

»Tebe by zrovna někdo chcél,« ozvalo se výsměšné nad jeho hlavou. »Jak ses v kapse klusté, tak ses hlópé hůř než. bot. Tadiyk niáš něco ženského, abys věděl, že šu uznaiíá.«

Zkoprněl a než se vzpamatoval z úžasu, by! mokrý od hlavy až k patě. Za největších lijáků se mu něco takového nepřihodil a. U-děšen mrkl ivzhůirai a spatřil Býistroaišku v po-.

stavení veto! chcvulostirvérri — jak <3ive Líšeii-ky, když vyvrcholí jejich hádka. To již věru přestávailo všecko! Stěží dýmfcu zachránil 1 před zatečou. Kdyby byl mel revolver, byl by lišku uMondici ihned zastřelil Diiv ho mrtvice v hněvu spnalvedliivém neranila.

Hluboce mravně rozhořčen! povstal, rozhlédl se po své milé světnici a rázně odplivl. I v papučích měl plno a zásoby potravin byly

67

docela zfažeroy. Zahrozil pěstí do okna a chystal se vyskoíaiti, aiby lišku důkladně potrestal Včas ještě se rozmyslil. Kdyby se boinLl po lese s taikaviau, valně by cti nedošel. Ještě by ho vykřičeli jako irváiče a* neotesance, veta

tylo by po dobrém jeho jméně a ipoivěsti zděděné po předcích.

^Vystqhuiju se,« řekl si odhodlaně. Osušil si slzu, jež mu 'vytryskla z oka, sehnal a sbalil své věci, naposled rozhlédl se po svém bytě

'63

a vyšel ze staveni Na prahu se zastavil, nevěda kudy kam. Na brdu krčila/ se v jaloivci Bystrouška a chechtala se na celé kdlo. Jeze-vec pohOid.il ipohrdaivě hlaiviou. Všaik na s-tráni nad žiebem bude lépe,, daleko liépe, taam taková podezřelá chásika se neapováží, taní fonde míti poikoj, do podzimu bude hotoiv .s novými přístřeším.. Pyšné otrčiil no-s a neiuznáívíaie lišku hodnou již ani nejpohrdaivějíšího pohledu vykročil statečně do vysokého lesa.

Bystrouška vyčkala, až zasel do houstli. Potom vrátila se k opuštěnému doupěti. Natrhala suché trávy, vymetla lůžko, zavrtěla vítězné ohone-m, zazpívala radostné, spustila se do díry a uvelebila se v měkkém pelechu. Poprvé prožívala rozkoš sowknolméhio vlastnictví. Ráno ji vyhnali lidé a ona div nezoufala,, nyní je domácí paní a les Tsolem dofoofe je jejím lovištěm. Pod modříny je tolik 'bydlišť králičích, holubi sídlí ve skalách, všude všeho hojnost.

69 . .

*

Bystrou&ko neboj se, krásně se ti tu bude žít!

Za nedlouho spala jako v bavlnce. Vyspávala poprvé ve svém).

VII.

»Ach jia, tak před! půl rakem!« vzdychl re-vírník Bartoš maře tichými městečkem rovnou k Paskovu hostinci. Bylo již září, slunce ještě hřálo, ale jen měkce z posledních sát, Jak bývá večer pod duchnou, když uléháme. Žár už byl ten tam. Babí léto předlo se vzduchem a les počal prokvétatí do žlutá, do červená, a když vítir zavál koiramami stromů, studilo to, jako bys pramieaijté vody do dlaní nabíral.

Na Vraniovjě byla pout.

R-evIrriák vypraví tam ženské, takže ve stavení zůstala jen děvečka Andula. Byl jíst, že rodina vrátí se leda až pozdě v noci. Zatoužil využíti té volnosti a k Páskům' opět směl jíž od svaté Anny. Když tam tenkrát přišlo bi~. lovské pirocesí jak obyčejně, tu otvíral oči švábenský, Jedlička, Menšík, kdekterý hajný i kotegia Foltoer. To hleděli, jaké má otec Pásek kuželky! Byly to ty nové, slíbené od něho, re-vírníka, Bartoše, z drva hladúnkého, bílúnké-ho jak ženská kolena a stály pěkně jako svíce na cltáři. Ještě teď se revíTník rozesmál, vzpo-■mfaiaSe n& úxBv svých sousedů a kolegů. A pro-

71

&

to uspojkojen a vesele hvízdaje vpadl dnes k Páskům. Ač začínala jeseň, která budí v starých lidech stesk, bylo mu mladě, že se až báli své rozdovádcnosti.

Farář a rechtor ho očekávali najisto. U-vftaíi ho nadšeně a neuplynulo čtvrt hodiny a byli, jako vždy kdykoliv se sesli pilni v mariáši. Jak to pleskalo o stůl a hřmělo v klenuté jizbifčceí Jakmile naskytlo se zvlášť podařené kolo, zabouřilo veselí, až se strop třásl

Rechtor dokonce v rozjařené náladě — patrně zbujněl dlouhými prázdninami — počal zpívat. Nejprve odiezpíval, doprovázen farářem, starobylou studentskou »Gaudeamus igi,tur«, ,pak sáhl k písničkám novým, toftrž zde na horách teprve novým'. Tu jednu, o panně Veronice, byl nucen třikrát opakovat. Farář tvářil se sice nevinně, jakoby nechápal, zato revírnika písnička rozehrála. Chvilku seděl přemítaje, potom obrátil se k faráři a promluvil:

sDftsťoijné, nebudeme met slavné zdaivky? Koně vyhwašój když nejvíc mnichy ščípou, Nemyslíte, že si rechtořiisko nějaká €sedliala?«

Rechtoir se zapálil a' ai-ecdpořvlídlail^

;>N'Oin ďes mulieri. corípus tuiuimi,« řekli farář, jakoby pohřbíval reichíorotvo núádu

»Ty pofóchlIeaDoe, pověz, máš-lL jako, co!« hrozil revíiniík. »Darmo se nezapaluješ jak višňa. A vy, důstojnosti, nedočfréťe zasii latino. Jak s ňou začnete, tančí to s nama pokaždé špatně. Vzpomeňte si teékrát na ves.nio!« \

»Non ďes imtuilieri co>rpus tuumi,« opakoval důrazně farář.

»Čerta starého tomu rozumíim,« zabručel revírmák.

»No tož, to je po česku: Ngdás ženě těla svého,« přeložil farář svůj výrok, pomévadž r ech tor se k tomu neměl.

»Baže, včíl už ne. Či té tok ostrývce říkáte těft>?« pošldeboval se revírník zvedaje šosy rechtojxxvy a ukazuje na jeho postavu, suchou

73

#

jak louč, kostrbatou, věru jak ostrývika k česání ovoce. Ředíte, aby odvrátil od sebe nebezpečí, že buiďe -po celtou noc terčem vtipů, hoaiem řeč převracel.

»Páni fořti mávají neštěstí horší, než jsou ženštiny. Slyšel jsero, že vy jste si tenkrát na jaře ďomesl domů lišfcu. Jak pak se vám vytí ařiia?«

»Déte s ňou pokoj!« ro/zkřiikl se revrraík, »Ta niě pioftvona dostala, lepší aini aiíevzpomí-nat. Rád jsem' se té biestije sp-1'el. Ale, že by láíška byla chytré zvíře, to není pravda. Svede to ledasco, 'ale <nia konec i líská zhlópme.«

»Aby vás bůh nepotrestal!« napomínali ho íarář. »Gn jedině ví, čími kterého tvora obdařili. Může se vám tato opovážlivoist ještě po-řádbě /nevyplatiti

»To bych rúid viděl. Liška je chytrá tro-cbíii, dlokud se nezačne kaňkovat. Načisto jak člověk. Vštaróte si tot -ředíte a. Není on moudré člověk? A podívétese, včíl místo vám. namazal pikové eso mně. Rechtore, kantore, zpíváš o panně Veronice, aíe mně se zdá, že bude ešoe zpívat jakási panna Veronika tobě. Aji ty zhlópneš a jak! Ženaté člověk, fuj, set sakra pes, :to uiž není člověk. To> je pM člověka v kleštích. Je to slabost všeckyho stvoření, že se nai kanec uskřípne, a dokáže to m liška, ne-chaj si je chytrá, jak' sce. RoJdlivá mého, aji u lísek je manželstvo — konec ru;zuimu.«

»A víte vy vlastně, co je manželství?* tázal se ho káravě farář.

»Toiž, co bych nevěděl,« odsekl revírník, sspíš n<ež vy, důstojnosti. Za třicet let cétím to

v celém těle. To je set sakra pes, manželstvo...*

»Manželství }e sedímá svátost,* á&lúžíí rechtor.

»Třeba. Já z&)si říkám, že je to hlópost tuplem,« vybuchl revírník. »Hledte sami! Důstojné si popíjá a přinda 'dom, nikd^o ani muka. Rechtor, kdyby přišel třetí den, taky dobře. Ale já? Vyspiail jsem se tenkrát v lese a komár mě poščípal na nosiu, žába po -míně skákala a pak ajji lišku si dotáhnu pro škodu dom, abych se měl nač vymltovit, aby paňmáma nebrblala. Včil jsem sS to zaiomajcffi jinak. Laipáku, deš sem! Vidíte jé, to Je můj pes a jaké pes, set sakra pes! V|nnié, chytré, poslušné. Ja, kdyby ta psí du;ša měla ženské těllo, na minut hodiny cfocu ovdovět. Dnes, to se dom nebojím. On mne dovede beze všeckých starostí a y pořádku.«

»Nu, s liškon si ještě vzpomenete na nás,« řekl vanoyně farář.

»Do hrioma, ke všem ďáchantůim, nemám nač vzpomínat! Utekla a je. Já fí hledat ne-pttdiu, ani mně nenapadne,* vrčel revíirník, »A co ty, reaktore,'karty pleteš, čert aby°tě spral. Piky si přebíjí žaludy. Mně se zdá, že ti nějaká Wlavu pomátla. řiráš jak ná.mésíčné. Štěstí v lásce, neštěstí v kartách.«

Rechtor se bránil, jak umel. Tentokrát té štiplavé rozprávce neunikl. Zlobil ho revírrýk. poškádlil ho farář, ba i hospodský Pásek si omočil.

»Dyk on, páni,« povídal náramně vážné, »dal si pan rechtor nove oblsk šít! A jaké! Včera mistr Švehla přinesl nim tefoo štofu na

75

#

okážku. Koliknácte let on už si novech šatu neřídil, až včil. Totok jistě kvůlivá nevěstě.*

»Abyste vy nerýpalii,« : hájil se rechtor. Vstali od stolu, přistoupil k oknu naslouchaje do dálky a zvednuv pak prst pravil téměř tajominiě:

»Kohout zpívá.«

»Nech koíhóta kofótem,<< odbýval ho revír-.tiíkj »pro Jediného Petr Krista zradil.*

»Já, že by byl čas jíti už domů.« »Dom,« 'rozesmál se revírník, »ipro ten šňu-pec tvého spaní, set sakra pes. V týmhte rozhodně věizí féritóšek...«

ReclTtoir nedočkal konce j-eho řeči. Zaplatil a vyrazili do šeré .noci. Co obývalo* oběma přátelům než říditi se jeho přikladeni? Když višak stáli venku pod bledftoaicími hvězdami, pozvedl revírník varovně ruku k dbtee a za-hotvořil:

TG

»Ty rechttore, Jidášů, co fy tak spioháš z hospody? Mně se zídlá, že přeci s»vé staré kosti chceš prodíait ženské místa židovi. Děle si, jak umíš, ' ale litovat budeš, to mi věří Darmo si budeš vlaisy <rvá<t. byt si'jich močka nemáš. Povíďaijó iposmeváloci, že pán bůh žení-ské z psího ocá&a stvořil. Lež je to, hrubá lež, kamaráde! Viděls něco nia ženské pravého? Povídáš: ne, já taky ne. Zuby, ruí-ííky, růžečky na tvářích, sem ■taimi váelisco, faleš a jep faleš. A vidíte někdy psa, jedinkého psa s falešným ocasem? « Na* mžik si snevSnnlc oclctócJil a hned pokračoval ve svém kázáni »Poivíd!áš zasi: ne. Toiž vidíš. Vrděfe, povídám ženu, kerá by muža vedla z hospody a puti slovíčkemí by ne-zažďárala? Takové se, kamaráde, ncrodijou. »V potu tváře jísti budeš chléb svůj,« pravil Hospodin Adamovi', že, velebnloku? Ale o piti ani muka. Kdyby byl) uidiělal 1 zrnínieěky, že píti budeme s bázní a třesením, to by se byí dál už prvé muž s první ženskou rozezdat a bylo po lidstvu. Tuto můj pes, ten mne povede jak anděl strážné až dlo postele. Taková je žena a takové je pes. Pojď sem, Lapáku, pojdi Ty seš pes nad všechny psy, set sakra pes. Zvo-stávejte zdrávi, sbohem, pánové!«

Proniesí pozdrav poněkud ironicky, * dub! do klobouku a zamířil ke sivým lesům.

7.7

VIII.

Tož rfechitor též .zamířil. Ale jak a kterak! Stezka se droes klikatila dvojnásob než jindy

a zeitměkoiule byla kul-atěášL Sm/ekial se po ní stále.

Ub

»Budto mám těžiště póhy)blwé,« jal se u-važovati, »nebo se země točí od izáipadu k východu. Cosi dnes není v 'pořádku. Bylo mi třeba, .abych já .takto ponocoval >v hospodě u cizích lidií? Bylo mi třeba, albych já nespal, když spí celý svět? Potřebuji já hledat ve tmě cestu domů a býti rád, že si mevyvrtoiu nohu nebo rútou? Zatracená cesta, zas ji vybral déšť. Toho všeho by nebylo, kdybych já vysedával doma. Sám? To je nidmioižno. Bylo by ■znaimieaiáité míti společnost, domácí, dočista maličkou společnost*

Tu stanul na rozcestí. Běloučká stezka odbočovala zde mezi žiivé ploty -zahrádek a rozbíhala se k malebným vilám.

»Kdybych neměl hole čili oipory vůíbac domů bych se nedostal,« rozpřádal re elito r Svou úvahu. »Dvě nohy a Ml to- jsou tři opěrní bodové. Těleso třemi body podepřené má nejpravidelnější stabilitu čili stoija<tost. Nu zkustae to bez hole, jaká je naiše stoiaitost. I mordie, že upadnu!«

Seznal, že jeho poloha ať opřena o dva čí tři body, je naprosto vratká. Teď sebou smýkl ku předu, ted zias do zadu a iproto si namířil ku (plotu vroiubícknu stezku.

»Silozpyt je věda pokusná,* jal se přemýšleti Masitě. »Proč bych tudíž já nedělal pokusů? Newton vyniaílezí zákon přitažlivosti zemské vida padající jablko. Nic plátno, země se dnes točí, když ne ohrácemě, toiž aspoň na několik stran zároveň. Jsem zvédiaiv, jakou • já vynaleznu přitažlivost.*

Povznesl ukazováček do výše čela, spokojil se pouze s dvěma chabými, opěrnými

79

#

body vlastních nahou, iiebof duši jeho bylo tak lehce, jakoby měla křldiía motýlí, a sladce zašeptali:

»Přitaížllvo;St duší! Nechť se mi třeba posmívají, já ji přece miluji. Kdybych ji nyní potkal, vyznám se jí, zaslíbím se jí a přisáhnu jí, že si ji viezmu za poctivou manželku.«

Náhle obeseli ho divný pocit svaté hrůzy a rechtot honem uznal za vhodné spočinouti

opět na třech opěrných bodech. Vítr zašuměl křovím; tak jemně, tak líbezně zašelestiK v haluzích.

»Staccato,« vzdechl vroucně a zkušený muízakus ozval se v r editorovi.

Van větru dozněl a snětí zatřásly se melodicky po vteřině novým, tajemným záchvěvem.

»FLaggiatetti,« zaúpěl tlumeně a prsty jeho rozrušeně jaly se přebíriat po holi jak po krku milované basy. Byl jak očarován, a když posléze povznesl oči, kameněl úžasen. Uprostřed snětí spatřil v tmě no£i nejasně tvář vyzíra-jící z krajek čepce. Byl to duch, přízrak, byla to skutečnost? Byla to ona. Cítil se před mí bídným hříšníkem.

»Terýnko!« zvolal pohnutě, ^Terýnkío, vy zde?«

Tvář mezi širokými, velkými listy přiklonila se níže ku plotu, jakoby ona chtěla popatřiti na něho a slyšeti jeho slova zblízka.

»Koprním, Terýnikio,« počali znovu. »Kdy-bych byli věděl, že váis tu potkám, že mne vy-

81

Liška 0.

hlížíťe, nebyl bych sedlěii tak éltouíhio u Pásků a byli bych je tam dávno opustil; obižerníky oba. Promluvíte a rceíte, nehněváte^ se vidouc mine tak: po<zdě a v fafkovém stavu.«

Záhadné, bytost zavrtěla ondOostně hlavou.

»Vy mne milujete, Terýmfoo, a já vás navodím už léta letoucí. Pětadvacet let, počítám, je tomu nyní, co jsem v ás spatřil poprvé. Váš osud je v mých rukou a čekém, co m$ odpovíte.-?

Pro jistotu promnul si oči a zjev usedlé,' rozvážné spotanaiMky 'velkého, .poutního eu-krářisitví, které zdědila společně s bratrem v nejkrásnějším rozkvětu po rodičích, stál tu opravdu před ním.

»Ocft>usftež muži chabému, hořícímu ' lá-skou,« zaíblouzniil. »Půádu za vámi, sevřu vás do svého objetí, chcete-lU

S2

Hlava v čepci stydlavě odlklomíla se od plotu.

»Aha, dělá mně mísfco,« pomiysilil si r editor, »kdiož ví, co ještě dnes ode mne čeká?«

HbStě upravil svůj šat, neboť si vzpomněl, že v staromláďefnedké noztržitati ledkdy zanedbal některé maličkosti, zejména leckterý knoflík, které uvádějí pak útlocitné dámy v trapný stud. Víir vášní jím zalomcoval, hůl vypadla -mu z ruíky a r editor .rofcběhl se ku plotu, chtěje se přes měj mladicky přehoupnout. Jako

blesk projelo tu jim ledové zklamáni. Velká, přezrálá slunečnice zírala na něho tupě z listoví a rechtor, nemoha se zadržeti v rozběhu, zalklopýtl a přemetl se nieákrásnějším kondicemi svého života kol vlastní osy, až plot zapraskal.

Kdtyž povstal a vzpamatoval se — to trvalo hezkou chvilku, ježto člověk, točí-li se na točící zemi, není dalek úplného potočení — řekl si smutně louče se s marnou vidinou štěstí .manželského.

83

#

»Siloizpyt je věda pravd nad pravdami. I přitažlivost fc srdci ženskémot podílená především setrvačnosti*. Letrme-líi za prázdnotou* může nás zadirižeíti i ten Moupý plot a rána do Mavy. Dobrá, byl jseim také na hlavu padlý chválečku, kdežto jiní lidé potreboiótí k tomu celé r;oky e «

Ač se utěšoval takto úvahow důstojnou velkého filicsofa, přece jen nezbavili se stesku •kráičeje dál, arci s menšími oklikami, k svému stairomládeneckému bytu. Ustavičně pociťoval ještě, zmatek a ledacos jevilo se mu opačně. Nebylo divu, vždyť stále měl pocit, jakoby měl -niobynahoře a hlavu dole.

»Zatracená dírka,* klel, když stanul' u domovních dveří a marně pokoušeli se je otevříti. Klobouk rmi sp^dl v tom zápase s nerozumnou, mirtvou hmotou. Z opatrnosti! opřel se bolí a zkoumavě prohlížel si zámek.

»Co já si počnu?« postýskat sj trpce. »Já mám Míč zubem navrch a zámefk nemůžu přece obracet! To by trvalo třeoa do rána.«

Chopil se kliky, aby neklesl hrůzou a tím zaifotií si bezděčně i rovnováhu duicha.

»Po6kat!« zajásal. »Zámeki nebudu obracet. Co kdybych obrátil klíč?*

A hle, dvéře se otevřely.

Jak milý byl mu dnes staromiiádenecký jeho byt! Jak -přívětivě vítáte, ho věrná družka basa stojíic pokorně v koutě! Da, jalk výbor -

85

#

ným nápojem byk i ta voda, ač steplala ve dižbánku!

Pracně ise yysvlékal v pociitu převráee-masti světa.

»Go já to jen včera vyváděl!« káral se hořce. Mám pravý rukáv na levé ruce webo mám pnavoiu rukui v levém rukávě? Ale toty mám djobře. Na každé noze správně jednu. Mohl bych si to také poplésit q. proto zaanu

zouvat obě najednou. Tak, levou přišlápneme a pravou ryc«

Zouvák je nejklidnější, nejpokojnější součástkou lidské domácnositi, pokud ho svévolně ^přivádíme z rovnováhy. To právě učinil reclitor. Vzpomněl na přízrak slečny Terýnky, vzpoMiměl, jak se hnal za přelufdem, a pravil si:

*Byla to ^treštěnost chlapecká, že jsem se hnal kupředu. Což kdybych byl pěkně předstoupil, dirže se plotu takto a...«

Zákon přitažlivosti byl teď mocnější než í$tvc zákon setrvačnosti. Stůl, lampa, džbán,

sirky* svíčka v ďirvjokóm neladů a směsici sletěly na zem jako prve on, ale za to rechtor, jemuž moha prudíce vysmekla se ze zouváku, dopadl nia měkkou^ nadýchanou postel.

»A mohla ta být" poste] majrDželská,* zašeptal si a oči zamlžily se mu slzami. »Kdyby bývaJla totiž ojia, Terýnka při tom, a kdybych byl nepadli na hlavu.*

#

IX.

»Memnésthió anér agathos éinai,« říkal si po několikáté důstojný pan farář, když se byl

rozešel se svýrmi přáteli. »Paimatuj, abys byl mužem doibrým,« opafroviai • si řecká slova i po česku.

»Hr©-miq, z (kterého klasika je tato věta?« Zadumal se má ní. Svítalo mu. Ach anio, tenkrát býval mladičkým studentem, když slova ta poprvé četl. Vyřezal si je do lavice jakožto heslo sviého budoucího života. Toužil tehdy státi se omržem dobrým, heírcem, a ne hercem ledajakým, nýbrž prvním milovníkem, louskati srdce jako vlašské ořechy, milovati,

stále milovati. Neboť to znamenalo mu. v oněch letech — anér agathos éinai.

A zatím?

»Přešlo to všecko a teď tu stojíš jako smeták zapomenutý v koutě, když jím po plesu zametli. Anér agathos éinai... to je přece z Xenidfontovy Ana-base. Jak stárneme, jak za-poimn 1 áme!«

89

A pan farář zajistiv se též třemi opěrnými bocft jato asi v téže chvíli rechtoir, uspokojen, že se ijpamaitaval, zapaloval si bůhví po kolikáté kubovku. Nehořela .a nehořela, jako továrna dobře pojištěná pro<ti požáru. Napial všechny síly své, zapukali, avšak rtu opěrný bod poměrně nejjistější zakolísal, hůl, o kterou se opřel, ujela a farář posaéiil se drobet náhle na tvrdou zemi.

^ »Nechf, však nehoří,« povídal si chlácho-livě,« .sedě dá se také přemýšlet. Co jsem já se takto nasedával, ale tne sám. Copánek měla jako ze zliatq, těžíký, svítivý a očima se dívala takto, nevinně, .nechápavě, JaJk by nevěděla., co je svět.«

Pan farář ještě svědil ten něžný pohled dívčích zroků, který kdysi bodával* u srdce.

Dávno, dávno tom/u. To on, jialko »panáček Ák)is«, věren už jen zpola svému heslu, s mládeží torávával divadlo, divadlo dloje/mné, na

přílklad »Na statku a v ohaHouspce«. No tož s pak byli íkonec pěíkné té iidyly, když kterási Mařenka octla se v poižehmanérn stavu s řez-

nickým tovaryšem a ten se vzpíral jejímu nařčená zuby nehty a vymlouvali se na ného, na panáčka Áloisa.

91

. ~? č j, ia * D tůn > v kloubce obloha nebeská a jeste hlouběji ošemetnost a zrada jak sl.Vké ono. Mne obviňovali, -protože já „epoí Si

v lázni. Od te doby neměl jsem již pohledu •cistebo ani pro Jedinou,*

A pan farář dlouze se zadumal a myšlenky jeho nenalézaly vyjádření.

»P!ro boha, tady nesmím sedět* vzpamatoval se po ehvíii. ,Sedt jsem si zrovna pred sevcem Nesrstou. Za živý svět ne-

i 92

Líska By stroužka

chce rozumět tomu, že každý člověk je křehká -nádoba, a popsal by mne hezky v novinách.«

Nazvedl se trošku a zas klesl, nazvedl se znovu a dostal se na kolena, čtvernožky sebral klobouk, který se mu prve zakutálel;, sebral i kubovku, jež se jak na zlost rozhořela jako voňavý fraimťiišek, a po někcllika pokusech dosáhl normální lidské polohy. Zpocen a znaven, s Mavon těžkou, s očima samovolně se zavírajícíma vykročil k faře. Bylo mu hůře, když doklopýtal ku prahu, než rechtorovi, ježto on klíč zapomněl. Pozvedl tedy hůl, zabušil na dveře a dopadl na ně veškerou svojí tíhou.

»Otevřte,« zakřičel, »otevřte.«

Dychtili uniknouti výčitkám zmařeného ži-voíta, které ho pronásledovaly v šeru noici jako upíři. Jeho věrná hospodyně, jež, znajic způsoby milostpániovy a nemohouc usnouti', pro loupání pod. levou -lopatkou, doposud bděla, zaslechnuvši úder do dveří sběhla rychle se schodů, aby miu. odemkla. By<la úplně oblečena a prosta veškeré koketní svůdnosti. Otevřela hbitě a hodlala ustoupiti s náležitou uctivostí stranou, když dveře se rozlétly a pan farář padl dovnitř, jí přímo k nohám. Doutník mu z úst ani nevypadl, ač murnla 1 !' horlivé slova hospodyni neznámá.

»Memnésthó anér agathos éitnai.«

Hospodyně zaslzeia nad jeho ubohostí.

»Zas už ti kumpáni hříšní, rechtor a revír-ník, měli ho v práci,« posteskla si v hněvu. Odtáhla faráře s prahu, zamkla as nadlidským úsilím vláčela ho do ložnice. Vlastníma rukama

ho vysvlekla jako dítě, spodní kalhoty mu za-' vazala, aby mu nespadly - ovšem s e při tom

zarděla a odvrátila se cudně - a uložila jej po. sleze na lůžko.

»Tož co, jak je?« tázala se.

»Dobře, ach tak dobře,* vzdechl farář bia-ženě a v zápětí usnul.

Memnésthó anér agathos étiinai — pamatuj, abys byl muzeím' dobrým!

95

#

X.

* »Veď dobře, Lapáčku,« zabovořil prosebné revíraík Bartoš ke svému jezevčíkovi, když se doškobrtali městečkem za humna. Svatá Trojice na pokraji polí zadívala se na dvojici

hříšnou, rušící posvátný klid nocí, a zdálo se, jako by se byla pousmála svými pískovcovými rty. Revírník se poohlédli a vitda, že tu není nikde živé bytosti', pokračoval! v rozprávce se svým věrným psem.

»Pánibiček milé stvořil svět dokonale, ale v jednom byl přece chybující. Podive se, La-páčku, a tato chyba nás vyhnala z ráje. Zena to byla, set sakra pes. Počítá: V šesti dnech byl svět stvořené načisto, sedne den, v sobotu poďlivá židovského', odpočíval a mejposlízejá v nedělu chodil člověk pio rajiské zehradě, vykládal se zvířaty, jaiko příkladně já včíl s tebou. To víš. neděla je praichizatrackané den, protivné, dlouhé jako půl moře. Peikně si to dovedu představit, jak ternu člověku bylo; hospodě nebylo, kamarádů nebylo, karet, ničehož nic, a .rozprávky se zvířaty měl; hnedké po krk. Pomyslí si, Lapáčku, o čem bych já mohl 1 vykládat ceilé den s tebou, s ovcou, s oslem, slonem a tak dál. A tož byl srruutnié a z teho vše-ckýho měl na íknku ženu, Pánbíček mu ju udělal pro potěšení. Ženská byte nedělní práca, a to znáš, zač taíková šfuichačka v nedělu stojí. Dneské pracuje v nedělu leda ševic. Ženské majó nedělu v krvi' a proto; se tak poíád parádilo. Chlap uviďa ju zhlópl, sedmkrát zhlópl.« j

Věrný Lapáček za té rozprávky přestál vrtěti ohonem, zastavil se a zavrčel.

»Mič kamaráde, mlč, nechcu se rohat. To já hovořini, huiba prostořeká, aiby cesta ušla. Mlč a veď dál. Doni eště dalefco. To ti Ule povídám: Já byt v rájů, ani sem po ženské nevzdechl. Dobře hyb býti člověku samotnu. Psa bych za ňu byl nedail.«

Lapák nespokojil se trnuto potichocenim a zavrčel hlasitěji.

»Protože všecko," co je chl>ap,« pokračoval irevírníik, »zhlópne v jisté čais pojaře, když je má? teiplé. Ostatně není v tym

97

íkx 7.

#

člověk sám. Zhlóp-ne každé tvor v swju éom byt isi to Bii liška byla.«

^ Teď však zdálo se, že má Lapák řeči re-vinukovy zrovna dost. Vysmekl mu šňůru z ruky a rovinou rozběhl se do pode. v »Deš semka, potvoro, geh zuruck,« zakřičel revímík; avšak Lapák nedbal, zaštěkal divoce a hnal se dále.

»V tymto něcovězí,« pomyslil si revírník, »bez příčiny by tak zlostně nevydával.*

W&&

I jal se uvazovati; a poněvadž mu to působilo-obtíže, vytáhl si faječku a zapaloval. Clíověku se snáze myslí, -má-li trošku kcriře ' pod nosem.

»Set sakra ipes do Jiroma! Na minut hodiny se vsadím, že je v tým naša liška. Ať se na -místě proipadnu, netólá-ili se tu.«

Skutečně Bystmuška toulala se polem. Postřehla revínníka a slyšela dobře, kdvž vykládal o jejím zhloupnutí. Nebof mluvil víc než Masitě, jak uiž to mívají ve zvyku Mé, kteří

žijí víc venku než pod střechou. Jeho slova ji zlobila, i pŤiblfžila se pokud možno blízka, aby uslyšela víc. Ve své opatrnosti zapomínala, že reví-rn-ík má sebou pušku. Ta zmínka o zhilioMpnoití ji PozezliJa.

»Počké,« řekla si, »u,vidíme. Já ti povím, kdo je hlópé. Ukážu ti, že to ešče nesu já a nevím, koho to víc -bude mrzet.«

Povídala si to také nahlas a tu ji Lapák zvětrS a hnal se katí touže se setkati s dávnou

«$

kamarádkou. Byl by ii asi doběhl, kdyby nebylo revírníka. Ten rozhněván! zpronevěrou Lapákovo>u zastavil se, vytáhli píšfalu a hvízdal jak bez -rozumu. ■

» Vrátíš se,« volal. »Myslfiš„ že jsem; za-pictUnSi důtky dom/a, poidívé se hen.«

A chudák Lapák chápali též> že je zle. Skrčil se, jakoby se chtěl propadmofuit áo řádků brambor a plazil se po břiše k pánovi. Zahlédl důtky a očekával věci nedobré. S opatrnosti zatáhl jazyk, zatvářil se seč byl -nejnevinněji

99

a chystal se olíznout i boty svého velitele, kdyíby se snad rozmyslil a ustrnul se nad mim. To by vsak člověk nebyl ani člověkem. Re-vírník zmocnil se, ač silně kousal na nohou, šňůry a počal nemilosrdně Lapáka vyplácet »Tož ty tak, taky bys páma nechal, set sakria pes. Za to, že ti důvěřuji víc než osobě žensíklé? A ta je ipřii všeckým přece jen trochu taky člověk. To rnátn od telhe za svoju starostlivost?«

A jak pnásikal, tak práskal. Nebohý Lapák ztratil úptaě hilavu a zdravý rozmysl jako re-vírník a uhýbaje ra^náim .kroužil kol něho, pokud šňůra stačila. Než všecko má svůj- konec i šňůra, jen tráp-emí našeho kcxnce hned tak brzy není. Již se nebožák jezevčík škrtil, jazyk vyptfazotva a naříkal, až se to rozléhalo ozvěnou přes p'ole a lesy. Rozpomněl sena Bystroušiku, kterak se smáviaiíia jeho zbabělost^ rozpomněl se, jak hrdinsky překousla

provaz, který já poutal k boudě a k mysttvmi, a rozhodl se, že bude následovati jejího pfikfia-du, že ji vyhledá v lese a že rázem skončí svou otročinu v lidských službách. Po pádné ráně vyskočil a napínaje veškeré síly chtěl se reví-rníkovi vyďnaitr.

Dopadl ten pakus škaredě, neibíot v, zápětí po něm revírník, jemuž se zatočila z honby v bludném kruhu hlava, pozbyl rovnováhy, dopadl jak dlouhý tak široký na zem. Ale neuhodil se, protože ipadil na měkko^ přímo ana Lapákův hřbet. Tím vyvrcholilo -psovo utrpení.

101

V té chvilce si chudák myslil, že nastala jeho poslední hodinka. Zaúpěl, co- měl hrdla, šňůra

povolila, avšak Lapák nyní již na útěk nepomýšlel. Nemohl se prostě pohnouti. UsedU

chytil se za hřbet, aby se přesvědčil; je-li celý a hořekoval vytrvale. < v

»Aspoň mu uděláni po; celémi lese a v polích ■ ostudu, aby kdekteré zvíře vědělo, jak je člověk ukrutný.«

Ani revírníkovi nebylo dobře. Padl hodně s vysoká a lekil se víc auež udeřili. V kříží ho bolelo, hlava mu slia kolem a pot lil se mn se skrání. Jak tu tak seděl, zahromoval, nedbaje hanby:

»Zatracené dobytek, set sakra sviňa pes.« Nad horami svítalo, jasnilo se a i revírní-ková se rozbřesklo, že takto* nemůže domů. Pomačkán, uválen, znaven dobelhal se na kraj lesa, uiloižil se do hebké trávy a ve chvilce spal. Spal tvrdě v podzimním) tom jitru: jako-tenkrát na jaře. Ale tentokrát neipřietěl ani zbožný komár, poněvadž sešel starobou, ani skokan nepřihopkoval, ani nebylto nikde ma blízku liščího hnízda, za to Bystroiuška zkušená a zmoudřelá vyhlížela na něho z křoví.

103

»Vidíš, kdo zhilópíne,« vrčella škodolibé, »zhilóp.ne a)i bez zemské. Ta iby ti včíl byla věru dobrá.«

S Lapákem byla naprosto spokojena. Pes očemáchal irevírníka, rozpačiitě u n'8h.o postál a pak nedbaje příslovečné věrnosti psi pomalu se /vzdlaloval a belhaje o všech čtyřech waceí se do 'mysMvny.

XI.

Minulo léto, minula jeseň a na Bysíroušku áoJeMy těžké starosti. Nastaly mrazy, nevlídné, forátké, zachmiuřené dny a napadlo sněhu, který prozrazuje stopy. Les utichl, lak by vy-

mřel. Zhubeněl zajíc, koroptev stala se plachou, zamilovaný, íintivý bažant přestal chodit na dostaveníčka do vysokých jeteiiki. Dostavili se hlad. Bystrouška mirzutá, vychrtlá proležela celé dny v doupěti zděděném po je-

105

#

zevci a vzpomínala na blahé dny v niys-livne. Každou vzpomínku doprovázel však luiěv na revíruJka, který, jii hluboce urazil slovy o liščím zhloupnutí.

»Ba že jseim zhlópla,« stýskávala si, když pozdě k večeru procitnuvši, vycházela na přáli, aby se rozhlédla .po okolí. Zívala hladem a únavou, dýchala si ziímomřivě na šlapky a přemítala, jak odpomoci bídě. Nynější lov připadal jí žebrotou. A když vůkol rozložila se

noc, 'mialátně protřlíisávaila si ztoní kožich a na vratkých noíhou vydávala se do žlebu k sídlům králíků doufajíc, že některý zouíaíec dá se jí polapiti.

Tak také jednou k vánocími bloudila roz-mrzelá seky a zmolami, až dosp-ela na známá místa. tile, taim za modřiny a jedlemi stojí my. slivna, lidské doupě, sníh na střechách, tma v oknech, pouze Lapák z dlouhé chvíle sem tam poštěkne. Slzy jí vstouply do očí a hrubě zaklela na svou svobodu. Nebývalo lépe tenkrát,

když se válela v teple pod pecí a pod skříněmi? Ani u boudy na potupném provaze nebývalo tak zle Jafco teď.

Ca tak uvalovala, ozval se tichou, roz-jiskřenou., mrazivou nocí známý hlas, j^terý ji potěšil i podráždil. To kohout, dědic starého kohouta opatrného, procitl asi ze sira a v rozespalosti zazpíval, ač bylo stěží po půmoci'.

Bystrouška neváhala. Rychle se rozhodla. Vzpomněla na díru ve zdi, obkličující dvůr

»Hoho, Bystrouiško, dnes budeš jezt jak pán! Jen žádné strach, jen spí-Ji pitoma Lapák!«

Protáhla se dčnoiu. Mrkla dychtivé po kurníku, rrnrkla po boudě Lapákově. Spal) jak po-nocný a pod kurníkem: v knmsníku -chráipalo spokojeně prase. Jinak se ve dvoře aroii stabflo .nepohnulo. Bystrouška poskočila, přelíetěla žebříček a otevřela obratně dvířka> kurníku.

»řiloup'áci lidé, ani si kloudného zániku ne-opatřiiou,« zavrčela a vpadla dovalit*

107

Bylo tam dusno a nepři jornmiě iak v leckterém oibecniím hostinci. Div <si neadpMvlfa. když šlápla do vysoké vrstvy silepioíhc neřádu. Slípky seděily pěkně pravidelně na řade. Jak v parlamentě to zde vyhlíželo. Každiá Bavu pod křídleni, ocas nadbalkově rozčepýřený a kohout ke všemu* zobák dokořán. I ve spaní mel hloupě zaďíiiilofvanoii tvář, jakoby Eska byife jediným, jeho životním posráním'.

»Na to!« povzbudila se liška, cvakla zuby a kohout neibožtík' vyletěli ze dveří. Znalecky vybrallla si k nělrro několik kuřat — kdo by se trápil s tuhou, sucfooiu slieipičinon, to se hodí leda Lidem v městě —, a když uznala, že jí zbude ještě heizká hromádka do zásoby, vy-hiouplla vem a'adtaboviatl/a kofissf za zed. Přeceniia

však své síly, neboť trii kuřata- byla nucena ponechati na dvoře. Na kraji liesa se posadila a jednou po dlo/uhé doíbě pornela se opravdu zas dobře. Pak si zanotovala písničku veselou a skotačivou, aiž Lapáka v boruidě probudila. Potom zamáchala huňatým prutem, sebrala zbylý top a chvátalia čiperně k domovu.

Lapák neměl potuchy, že ho vyburcovala někdejší kamarádka. Větřil sice, stopu oče-nichal, ale proteze byl rozespalý a zlenivělý, ježto v zimě vždycky se přeppávali v kuchyni, nepoznal, kdo to tu byl. Arů když spatřil'kuřata před kurníkem, oesvitlo mu v otupělé hlavě. Kohoutek byli dosud teplý. Ohlédl- se k my-slivně. Tam ještě spali. PoÉěviadž v noci paní revírníková nevaiřívala, domnívá 1 !* se pošetilec, že jsou ta kuřata nachystána pro něho. Nestál

109

sice tuze o slepičí anaso, ale přece oblízal zadávenému kohoutkovi krvácející krk.

Však se mu ta hříšná neopatrnost záhy vymstila. Ráno, když se povalovali: ještě v bouidě, najednou ustfyšel pádné kroky revírní-kovy a jeho hněvivý hlas..

»Set sakra pes, no tož, peří miá po tla-ně ]a«k cigán- ve vlasech. Jedeš ven, sloto! Čemu pak si to zvykáš, oo? Kdo ti *to dovolil', ničemo, co? Kdo tě tomu nau5il>?«

Dříve než $e mohl přikrčiti prosebně k botám pánovým a poukázati na-pravou stoipu, byl uchopen za-obojek, zapráskal karabáč a do-

padal nemilosrdně a vytrvale na jeho- neštastný hřbet. Lapáte řval, jak by ho na nože brali'. I

nezvedenému Pepíkovi ibylo' trapno hleděti na tuto exekmci, neboí mu živě připomínala lec-

který trpký výjev z vlastního jeho života. Jak se tak v lítostivosti odvrátí od odsouzence,

111

spatřil ve -sněhu stopy svěží a daleko větši než po tlapkách Laikových. Upozornil tudíž na ně neprodleně stařečka. Stařeček revírník arcif Lapáka pustil, ba styděl se na mého pohledět, a jezevčík chudák seděl s jelity nia zádech a naříkali Jak pominutý. Ne, toto bylo horší, než podzimní navrtat z hospody Páskový. Rervírník přiisedl a zkoflimaíl bedlivě stopyr Ovšem byly Iščí. ■

»A já osel taky staré dotřískám psa. Kdyby to zvíře mělo lidsiké rozumí, tož bych se omšel hanbou propadnout. Set sakra pes, jestli je troišecku chytřejší než já, kůrky ode •mne nevezme, na bot se mi tentom, protože by mně to /patřilo dávno wděíat. Nejsu-li já hďoíuípé jak patník!«

Když proiztouirnai cestu Bystrouščiinu, vrátila se mu chladná krev. Po chvilce ho shlédl Lapák na komoře s puškou. Nabíjel ji. Toto

bylo nad Lapákův rozum. Vytřeštil oči, pr> šTOiaí se k revtaíkovi a mej raději byi v by se mu pMísal k nohám, kdyby se byl nestyděl.

»Zastřelí irone?«'ptal se sásm sebe. » Jestli na mne láduje* niechťsi vidí že se smrti ne-

bojím a zrovna se postavím hodně blízko, aby mne trefil«

Protože však byli revírník velice zasmušilý, vousy mu visely dolů a mhouřil oči, jakoby mu bylo do pláče, napadla Lapátooti juna myšlenka.

113

Liška 8.

#

»Hryže ]é svědomí a sce zastřelit sám sebe, že byl tatové neiida.«

A Lapákovi byilo pána tolik líto, že nebyl s to atni uroniti slzy. Ostatně co má počíti němá tvář vidouc, co způsobila hoře, k'íeré dohání zm-učeniého člověka k zoufalému činu, když žena, bytost lásky nejhodnější, cituplná, schopná zaplakati -nad poišiým kanárkem, zcela klidně pozoruje m-iilence odhodlavšího se k sebevraždě a přijímá jeho zoiufatet s lichotivými uspokojením jako zpěvačka kytici. Ježto v paní revírimková upřímně plakala, Lapák utvrzen ve své domněnce, div se nerozbrečel 1 rovněž. Netušil ve své prostotě, že ofea manželé truchlí pro podávené slepice, nepochopil to. ani tehdy, když sksočft na revírníka a lízal mu vroucně ruku, aby ho odvrátil od sebevraždy. Jen taktak unikl řádnému kopanci.

V bezmezném rozčilení strávil Lapák celý den. Nerozbřes.kl'0 se mu v mozku ani potom, když myslivecký mládenec, patrně na rozkaz revárníkftv, nalíčil u otvoru ve zdi železa. V rozechvění hned ma to zapomněl a to se mu později stalo osudným.

XIL

Nadešla noc, jasná, měsíčná, mrzlo až na střechách šindele praskaly. Všecko zmrzalo, pouze louž uprostřed dvora ne zamrzte docela. Jednak se pařil (hnůj, jednak se krávy přičiňo-valy úsilně, aby tepilota její- neklesla hluboko pod bod mrazu.

Lapák se divil, že toho večera nezhaste v myslivně všecka světla jako obyčejně. Bylo to znamení, že dí>v»ka Andula čeká svého malého, či stonal snad Peipíik, nebo mládenec Ce-lestýn, mrzout nemluvný, sepisoval buď mi-Jostny dopis buid výpočet pokáceného dříví? Záhada se za nedlouho vyjasnila. Vyšel revírní!; ve starém) kožichu, dlouhém až na paty, který si brával na cestu db saní, v bačkorách. v riooní čepici pod kloboukem na uši staženou, v jednoprstých rukavicích a s puškou v ruce. Lapák nad tím zavrtěl hlavou. Takto pán přece nilkdy nechodíval na čekárnou, ba ani na sluky. Avšak revírn.ík neměl daleko namířeno. Přitáhl si starý škopek, který se válel u hnoje, postavil ho k louži a usadil se pohodlně na něm.

115

»Aha, už víni,« řekl si Lapák a vrtěl radostně ohonem. Přihnal se opatrně a jako mít

a začali si opět rozuměti. Pán dojat, pohladil věrné zvíře, Lapák hleděl chápavě na něho a

revímík zvednuv napomínavě ukazováček, přikazoval ™ "•

»HMdé, Lapáčku, hlídé! Nemám tuze velkého spaní, ale co kdybych přece usnul Dvakrát už pro nu dostaFs po hřtbotu, neděle si z <toho nic, však se s nota této noci spravíme. Jen hlídé, hezky hMé!«

Lapák věděl, že pán ndřetae nikdy slova nadarmo, a nadanmo ho tentokrát re vír nik ne-napomínal k ostražitosti. Po nějaké čtvrthodince vskutku spal, jakoby neseděl m škopku nýbrž ležel- v pohodlné posteli.-Nic nedbal, že

by bylo hanba, kdyby si liška směla v my-sliivně bez trestu lovit kuřata* Hlava inu poklesla a nadnesla se zas v taktu, puška klátila se mu v rukou a Lapák se pouze bál, aby ne-chrápal jako obyčejně a lišku ne/vyplašil' nebo aby z neopatrnosti nevyšla*rána.

Byl si vědom svého slibu a snažil se, seč byl, dostáti mu jako pravý muž nejen proto, že to u nás ani praví moži nedovedou a že by ze ctižádosti umínil si do-

117

kázati, oč je prostý pes lepší než mluvka nešetřící daného slova, nýbnž taiké proto, aby l By-stroužka konečně 1 došla zaslouženého trestu. Chtěl se obětavě přičiniti, aby v myslivně zavládl klid, pokoj a bezpečnost. Napínaje ohon a slechy přebíhal tichoučko ipo dvoře, odskočil i do zahrady, větřil obezřele a vůbec přičiňo-val se, aby dosáhl pánovy pochvaly. Mazance na zádech byly trou také pobídkou ku zvýšené ostražitosti. ,

Zatím Bystrouška ve své 'mlsnotě zatoužila večer po čerstvé slepičině. Lup včerejší velkomyslně zůstavila vránám a kunám a jiné chudé sběh, která nemá co do krku strčit. Dnes j'íiž byla zkušenější a proto najisto rozběhla se k mysilívně. Spatnivši světla, v oknech zarazila se trochu, avšak záhy se uklidnila a plížila se k známé díře ve zdi. Tu padl její zrak na divný předmět vyčnívající ze sněhu.

»Zde vězí něco lidiského,« řekla si, posadiUa se a jala se přemítati Ro-zpoirnniěla se na roz-

manité nástrahy a uskoky myslivecké, avšak dlouho bádala po pravdě. Když se jí to poda-

řilo přece, zasmála se a povídala radostně: »Nu, kleště to jsou. Vida, pohnali včerejší

119

#

návštěvu a na 'mě poLíkli. To bych byla pěfcné blázen, kdybych j,ta d ; o toho vlezla. Máš ho vidět!«

Měsíc zaskočil za mraky. Tajemné šero obestřelo krajinu š myslivnou, les tiše zašuměl, tichoučko, jakoby šepte^n. To vítr šel po špičkách a díval se, ďobře-lii se spi stromům a zda isou pokojný jejich zimtní sny. Lišku pomlel mráz po zádech, zívla rozpačitě a tak jí

mžikám prioibtesklo Mavou, zídía by nebylo lépe nechati dnes výpravy a vrátiti se. V zápětí však se zastyděla.

»Ešče by si řekli, že liška opravdu zhlópďa,* plísnila se, »aló běž a nekašlif se pséka skrčen ca a starého dě-dy.«

Oběhla opatrně myslivím; s počátku pomalu, mírným kteeni, pak přďostřďía v prudký cval a houp. přeletěla zídku a dopadla do zahrady. Obezřele, jen co tfoha nohu mine,

kradla se k plotu vyhlížejíc, kde by se dalo bez potíží prolézti.

Za plotem cosi zašustělo. Byl to drobný kolísavý tok, podobný v lidských' poměrech chůzi pekaře. Zbystřila sluch a zrak. To Lapák vykoná/val obchůzku. Vykračoval si pravidelně

— dojista si bedtfiive čítal: ráz, dva, ráz, v diva

— ocas vzhůru jak piku, hlavu důstojně vy* soiko jak hasič stříkačník, tvářil se dokonale hloupě a Bystrouška byla jista, že ji wrciitě mine. Ve své drzé smělosti plížila se vedle

plotu jemu takřka po boku a vyprovodila ho tak až ku bránce.

»2e bych ,se podíval taky do zebrádky?« povídal si Lapák v tem) okamžení, avšak podle všeho němčí příliš odvahy. Mrkl tudíž do braníky půl okem a tu se ti dva staří přátelé a nyní soupeři konečně střetli.

»Zmizná, hňoipe,« zaivrčela Irska a napiala se výhružně ke skoku, »Zťraf se, nemáš-lí hrnca na krív.«

Lapák cítě se v bezpečí na dvoře v dosahu revírníikova dostřelu, postavil se éo eíe-Bantního úniku a odsekl:

121

#

»Nenadávé a pojcT, čichni si, u nás cétit tvým krchoveim.*

Bystrouišika postřehla), že ji Lapák vábí do léčky. Vždy jindy býval důkladný strašpytel a teď se tu stavěl na pa-ty jak německý generál. Němé tidio rozestřete se mm oběma nepřáteli na život a na smrt. A v tomto tichu zaslechla li'ška po vědomý, výrazný zvuk.

»Tí'j'UÍ,« zapísklo to vysokým tónem a na to následovalo silné basové zachirápání.

Bystrouška se zasmála, rozšklíbila se od ucha k uchu a řekla jedovatě:

»Hlídáš vepřa n'eJbo vašeho starého? Bolí je bruch?«

Nediopo věděla, neboť Lapák se rozliti!.

»Marš, matrš,« zaštěkal z plna hordla.

»Však už du, ale ty, abys někde neupadl,* odvětila pokojně liška, obrátila se a běžela zcela odměřeně a tu ji napadla myšlenka ďábelská.

»Bu>(í jé pobóchanica dostanu revírníkovi na ránu nebo ho zatáhnu do kleští.«

Obávajíc se, aiby neproMédl její lsti, zaštěkala výsměšně:

»Nestydiš se, chlape, čučet ženské na podolek? To, divé se a neoslepni.«

Á držíc se ustavičně v rovnoměrné vzdálenosti, klusaDa podél zdi. Zrovna míjela kur-ník, když revératítk na škopku procitl. .Neměl kdy ani řádně přilícit, rána zahřměla, kulka zahvízdla a kamsi pleskla. Bystrouška chtěla se ohlédnout, avšak bezprostředně po toím ozval se strašlivý třesk, zašplíchla voda, re-vírník zahromoval a mrazivým vzduchem rozléhal se táhlý, ječivý nářek.

Dvojí" pohroma byla dílem okamiži-ku. Stará puška revÍTiníkova měla mocný zpětný náraz, kterému byl zvyklý revírník, ale kterému nebyl zvyklý rozeschlý škopek. Shroutií se, dužiny se rozpadly, obruče se sesmekly a revírník pozbyv rovnováhy na této žalostné trosce, padl pozadu střemhlav -do louže. Luv' žovice nebyla dost zamrzlá, ale také nebyla/ příliš teplá. Uložil se do x ní až na dno, starý koížiích ji pil jak houba, do pušky se nabírala a nejhůře bylo s bačkory. Nabotnaly tak, že

123

#

■byly jako cent a revimík nemohl se zvrávq-rati.

Býval kdysi z-naimienitýim; střelcem a slu-

kař.e jemu rovného nebylo široko daleka v celém krajii. Jsou však zrádné chvíle, které s námi zahrávají ošemetně. V mládí vodívají nás

vytrvale za dforckn přeludem, a když dospějeme cíle na dosah ruky, jak by na nás vyplázly jazyk — přelud patří dávno jmému. A čím

blíže státi, jsou tyto- liry chvil ošemetnější, ba jsme skoro stále kuličkami, s ntoiiž si vrto-šivé mocnosti osudu hrávají podle libosti na g*c a pící nebo do důlku jako kluci na jaře!.

Tak i s kulkou vypálenou z revírnilcovy pušky pohrála si roizmairná nabodla hezky na

glc. Kulka si zahvízdla furiantsky a vznesla se nade dvoremi, jakoby chtěla zaskočit netkám do vršků bukových, pak narazila letmo <ra okap, snesla se nízko, nizoučko, vlétla do dvířek krmíku pod kurníkem a zasáhla rovnou ^rdce vepře, který vzburcován varovným

125

snem drbal si o stěnu hřbet. Modré oči nevinného zvířete zalily se slzami nad podlostí lid!-skioiu, jež mu nedopřála zhynouti přirozenou, smrtí pod nožem řeznickými. Vepř položil 1 se na 'bok, zamaříkal boihiiě, táhle nad životem svým předčasně zmařeným, neboť hodlali v několika týdnech dostihnouti dvou metráků. Smrtelný jeho vzílyk rozryl noční tiš v témž okamžiku, kdy revírník pohroužil se doi temných hlubin iulžovice. • Ničemná kulka dokonavši zákeřnou vraždu padla netečně do hnoje.

Páni učitelé a profesoři, kteří žákům mnohdy pohrnuti*vými příklady líčí příslovečnou věrnost "psí kladouce ji člověku za vzor, zůstávají /prostě věrni vzorům starým' a hodně otřelým. Psí věrnost je pouze příslovečná. Ve skutečnosti pes umí býti někdy dokonale nevěrným jako člověk. Či je pes opravdu tak věrný svému pánovi jako dvořenínové, 'milovnice, židovští věřitelé a zbožní poddaní panu. jícím rodům? Pes je zkrátka hloupý a nemyslí.

Představme si, 'kdyby si byl vymyslil nějakou zásadu, tak pěknou jako je lidské: »Dávejte což je božího bohu a císařovo císaři«, jak by byl teprve dokonalým strážciem našeho domova? U pána by se chytře nažra! a nad zlodějem by zainhouiřiil. oko.

Tož také Lapák zapomněl se nad věrností psí. Ani kletby revíraíkovy, ani smrtelný chropot vepřův nezadržely ho ve vytrvalém

pronásledováni lísky. Stal se v tu chvíli jen a jen sportsmanam a chtěl výhradně získati rekord v běhu. A liška to s níím uměla! Několikráte ho zaši.mr.ala pod nosem huňatou svo-jí oháňkou — a to u ní vyznamenává asi tolik, co sukýnka pěkně ke kolínkůmi vykasaná — a když už Lapákovi začalo srdce divoce bouřiti a on zahořel touhou přetříti se k ní, najednou šmrnc, dostal oháňkou po nose. Liška se zachechtala lak ďábel a vyhoupla na zeď.

127

»Co bys esce nechcel, psino?« křikla ulic-

nicky a její ohoří zavlál nad zdí na rozloučenou.

»Šak já tě doběhnu!* zasípal Lapák a vrhl

se k díře.

i Rozplaoneněn chtivostí pomsty zapomněl na železa, jež tam: byla nalíčenia. Vzpamatoval se, až v nich byl. Srdicelommě zabodoval a převalil se zadkem vzhůru a tu ke všemu na-

koukla Bystrowška dírou, jakoby se dívada z okna zvědavě za hezkým chlapcem a politovala ho farizejsky:

»Nedělé si z teho nic, Lapáčku milé! To bylo pro mne. Měls tam nelézt! Škoda, 2e spíchám, vsak ti místová mne pán pomůže, hneďké tu bude. Tož se mívejte dobře.«

Políbila si způsobně tlapku,- poslala mu pusinku, zasalutovala oháňkou a nespěšným, plavným během pustila se úvozem k lesí-

Lapák, ač bolestí omdléva'1, skřípal zuby, když slyšel, jak si liška skolí do pochodu: »Když jsem mašíroval...«

»Ó, kruci, ty fbn©.!«

Když se probral z mrákot, měl pocit, že prší a on leží poid okapem. Crčelo na něj s revírnítova klobouku a kožichu. Byl vyproštěn ze želez, ale nevěděl, na kterou stoupnout. Bědoval a hořekovali, až se to mrazivou nocí otřás aIo.

Oba nešťastní lovci nastoupili smutnoto cestu do myslivny. Revírník podobal se spíše nějakému vladaři z říše vodníků, než člověku. Curýčkem s něho teklo. I z pušky vytékal proud jak o veřeínlém cvičení hasičském z hadice a Lapák za ním, co kr,ok,, to ston a vzdech.

Zbytek noci byl v mysli vně neklidný. Révírníkem mlela ziíma, a když nepomáhali lipový čaj, sáhl po staré slivovici. NepM jí, aby se potil a zapudil rýmu v zárodku, nepil jí vůbec,

129

Liška 9.

nýbrž vyplachoval si pouze útnoibiy, protože to v nich vypadalo hůř než v zanesené stoce.

Hromoval, prodďínal potichu i nahlas, posílal Kkiu na horoucí skálu a zapřísahal se, dosta-

ne-li jednou Bystroušku, že kůži její nedá vydělati na kožešinu pro svou manželku, nýbrž

130

na .předložku -do místnosti, v které by i p® smrti pociťovala arnika, jež mu způsobila v dnešní noci.

A vedle postelte seděl uiboihý Lapák. Paní revínnrková ovázala mu sace pečlivě předrií nožky, což -však to bylo všecko, plátno-, když si nemohl lehnouti. Tolik se náhlí dal, toldk se naběhal a maumě ted dychtil po odpočinku.

Usedl tedy jako člověk a smažil se snášeifci

"mužnč svůj žal. Protože se stále pohyboval

mezi lidmi a pochytili? sem taimi trochu jejich

moudrosti, danfo se mu to, jen ocas mju pře-

- kážel. " —

131

XIII.

Jakmile vyšte parní revIroflDoyá poprvé ráno na dvůr, vždycky ji zdravila veselé chiro-chiťáni viepřoivo. Ač se na něf nechodila' denně podívat, vepř dobře tušili, že ona tím př&spSuje, a tak ranním pozdravem projevoval jj svííj vděk.

Onoho jitra, po noci p'lné událostí, vepř se neozval.

»Nevdě'5ník nezdvořilý^ řekla si paní re-vírníková, »to proto, že včera dostal místo mléka syrovátku.«

Zakašlala, aby ho upozornila na svoji přítomnost. Vepř opět nic.

»Že mu Andula nalita moc a ted je nemocný,* zalekla se. »Na tu dívku není spoiegh. nutí. Andulo, Anduilo, co jste dala večer praseti ?«

»2rat,« odsekla Andula ze skliepa.

»Žrailo dobře ?«

»Dobře, jako prase žere, až mu ušiskama a očiskama teklo. Člověku je už ošklivo, dí-vá-li se na to.«

»A když se tobě galán ožere, to se díváš a není ti oš'klivo?« záhubovála paní revír níková, kterou mrzelo, že Andula jí odpovídá jen tak po^kamarádsíku ze sklepa, kde vybírala zeleninu.

»Něco s němí asi je,« řekla dále rozhorleně, » vždyť se dnes ani nieozve.«

»Tak se ráčijou jít sama podívat, mne by se tepró neozvalo. Esce aji prase, začne si dívku sekyr ovát.

Paní revírníková pohněvána odmluvami prostořeké služebné, chopila se putny s pra-

sečím chlebem vezdejším a sia ke kr.mníku. Čím více se k němu 'blížila, tím více vzrůstal její nepokoj. Posléze, jata -neblahými tušením, otevřela dveře. Prase leželo tu chlladno-u .mrtvolou, nohy vzhůru, kol rypáku výraz nevinného mučedníka. Spráskla ruce zděšena a za-naříkala. Dech se v ní tajil hrůzou:

»Ježišmarjá, Andulo, ono to pošlo,« zaúpěla.

»Krista pána, co ternu řeknou milostpaní prohodila Andula, a tvářila se také, jakoby ji obcházela hrůza. Zatím však, vycházejíc ze

133

#

sklepa, pohodila zpupně hlavou: »Včíl tehe majó,« pomyslila si. »Já je křísit nebudu.*

Paní revírníkové přišlo téměř maně podívati se na dveře a tu spatřila v nich velkou díru. Podívala se na prase a uviděla v jeho boku díru stejnou.

»Tož tak, proto staré ani nedutá a nevstávám

Rozběhla se do manželovy ložnice, zatřepala revírníkem, a když vytřeštili oči, probíraje se pij^cně ze spaní, zakřičela:

»Stairé, tys v noci zastřelil prase!«

»Jaké /prase?« zabručel. »Ríká se černá a ne prase. Dvacet roků jsem tu žádné černé nespatřil ani jedním okem.«

»Ale ne divočák, naše prase je střelené.;

»Nemáš dost na mně,« odsekl nevrle, převalili se na druhý boik a dodal, »že su tak zbědované. Nech mne včíl spát. • Su celé nesvé. Až vstanu, však -mi to mažeš povědět*

»To si myslím, stydíš se, co? Na lišku si vynde a vepřa zabije,« řekla vyčítavě, avšak revírník již neodpověděl a spal.

»Zatracená slivovice,« ulevila si. Zavolala potom Andulu a kázala jí, aby šla rychle do městečka pro řezníka Fárlíka, který již po léta u nich zabíjel.

»í?ekni mu, ať vtšeckýho nechá,« nařizovala Andule, když vycházela ze stavení. »Af si vezme nůž, ocilku, všecko-, co' potřebuje k zabíjačce kromě pícháni, a pověz mu, že budeme hněď pařit. Dál neříké nikomu ani půl slova, co se stalo. Pán by se tuze zlobil. Zaskoč taky do školy a na fáíru, af pámii přindon.«

Mistr Fárlík přišel. PodMl se velice, kterak se pan revírník vyzná v jeho řemesle.

»Aspoň práce nebučte toli,« řekl klidně. »Beztak taková smrt málokteré prase potrefí. Padlo jako muž na poli cti a sflývy, jak se psávalo v novinách za vojny.«

Voda vřel'a v kotli, necky byly připraveny, mistr uchystal si smolu a za pomoci ženských měl se k dílu. Když bylo prase opařeno a leželo tu posmrtně bílé jako šátek, přišoural! se z nenadání a ostýchavě i pan revímík. Povita! se s mistrem FárMkem, podali si šňuipec a pak prohodil resignovaně:

»Týdeň spíš či pozdějá, všecko stejný. Co •včíl s něm poděláme, když,už má po smrti. Trefené bylo dobře a smrt mělo lefkou.«

»Ba íefikou a vojanskou,« přisvědčil mistr Fár.lík.

»Šak su střelecNeště pořád dobré, set sakra pes,« pochvaloval si revírník.

Největší radost z nenadálé zabíjačky měl přirozeně vnuk Peipík. Ani kamibáilské vnouče neraduje se tak při hostině, ze svého vlastního dědečka. Všude bylo Pepíka plno a nepostačili ho odhánět. Ještě vkznější byl Lapák, Přiškra-

135

bal se zapomenuv bolestí a s účastí sledoval každý pohyb řezníkův. To byla slavnost pro -něho! A když stanul pod* vyvrženým vepřeim a zúplna již studeným, olizoval mu vděčně rypák.

»Skoiro bych řekl, že Bystrouška není hlópá,« povídal si.

Kohout, mladík nezkušený, s nímž se Lapák nemohl spřátelit jako s předchůdci, okřikoval ho drze a hrubě, že to na něho poví.

Fárliík uvelebí se zatím v poikojd se vzácnými hosty. Za živý svět byli by jinak nedali. Hodovalo se tam jak o svatbě. Kousíček cva-ru, drobínek laloušku, slezinka, játra, plíce, srdce, ouško a och«, vrchol všeho — rypáček!

»Jak mandla^ poml a šikoval pan revírník.

Chudáček Lapák vzpínal se ke koti! a v duchu naříkal, že nemá aspoň tři nosy, aiby se <ck>syta -načítal, a z koutků mu neustále tekly sliny. Ještě Pepík, nestyda nenacpaná, že .mu sem tam* hodil nijaké to střívko nebo kousek jelita, když už nemohl, a přecpán sípěl jako husa.

V parádní světnici bylo tedy jídla ,a pití) a kouření, hovoru a žertů a smídiu. Nebylo to bujme, bouřUvácké veselí jako Iv hospodě ti Pá$ků, ač společnost byla táž, neboť zde bylo

nutno dbáti ženských uší. Za to bylo možno o ledačems pomuidrovat. Velebníček se přičirío-val, aby -sešíval hned od počátku revirníka s r ech torem.

»Já sice málo stU\mu« prohodil učitel, kterému řezník prozradil tajemství náhlé zabíjačky, »ale domnívám se, že na prase je potřeba silné rány.«

»Tož podívá teho, jak a keré,« odpovídal reviírník. »Je-ll to čuníček nezkušené, aji odkvetlé měsíc jé rx)razí.«

137

#

Farář postilhl hrot naráižky, neboť soused Fric, zeidniloký mistr, vyzpovídal' se mu po oné meděli v září, která tak škaredě končila po partii u Pásků, že se dopustil cizího hříchu napokárav hřešícího bližního; podrobme vylíčil reditorovu příhodu se staiečnicemi, kterým se na horách říkává také měsíc.

»Nu včera,« zialbiroaisiii nyní velebníček do obou, »byl měsíc asi velice silný. Kdo. ví, zdali by vepře nepOfraizíll?«

Retvítrník rozuměl a vzpoměl si na mocní .koupel. ^Nebylo mu do žeirtu a proto 0'bráťil řec docela vážným smuěirem.

<&-?

»Pámové,« řekl, »vy jste všeoi svobodní mládenci z vlastni vůle a důstojné pán kro-měvá teho z povtaioisti. Pořád sami vám říká-val až do včíilka: »Nežeňte se, važte si. svobody^ ale voíl vám řeknu: »Ožeňte se a hezky brzy.« Člověk svobodné je jak to zvíře. Je-li uvázané tak či onak, pak teprv se z .něho može ta divočina vytratit. Příkladně tato Mška. Nebyl to včera poslediní svfeeiL co od ní zakouším, a jsem jist, že jich tade víc. Všecko jen proto, že je nevázaná. Tož smijete se mi

paá kůžou a já vám teho neberu, Zasmite se. Povídal jsem a zaisá -povídám, že jednou taky amusí zhilópnout. Dočkám se teho! Ale pak!«

»Nebude-li při tom zasi vepř J..« broukl mistr Fárllik jen tak koutkem úst vedle vir-žinky.

R ; oz vykládali se o starých, zlatých časech, o lásikátíh, o mladistvých čtveráckých kouscích, piva ubývalo, noci přibývalo a najednou

v& byio k půlnoci. Byilo na čase vstát a jít. Miistr Fárlík byl by rád mrtkí ještě po Andule, ale pociťoval, že jazyk a nohy neslouží mu po vůli.

»To by bylo neco,« poliboval si hlasitě. »Dobře stavěná, do dýliky i do šéřky.«

Reohtor nyvě vzpomněl na vadnoucí svůj ideál, na slečnu Terýnku, a povzdechl tiše, že bohužel nejen slunečnice dozrávají. Pan farář mlčel.

139

#

Rozslioučiii se a vybrali se k domovu. Dnes byla noc pod mirakem, bylo lze čekati srifi, a lesem šlo se jako po peřinách. Spleť křivola-týoh kořenů se tu táhla přes cestu a každou chvíli o ně zaklopýtli.

»Páni, byilo by Jiariba, dyby upadl jeden z nás, lepší bude, opackáme-1'i všeci rovným 1 dílem,* pravil rozvážně mistr Fárlík. »Su zvyklé vodit aji pár volů v jedné nice. Pote, chytněme se.«

Chytli se a cesta skutečně lépe ubíhala.

HO

XIV.

Za drobným jalovčím seděla By stroužka té noci a snažila se přemýšleti' o svém trudném postavení. Nebylo to možno. Žaludek jí nehorázně kručel a přehlušoval myšlenky. Zařídila se tudíž po studentsiku. Přimáčkla si

prcíuícy na břicho a siiSbwala žaludku, iak si popřeje, jen co se naskytne vhodná příležitost. Pojednou ozvaly se po cestě žteberfli lidské hlasy. Liška chtěla uprchnouti, pak rozmyslela se jinak, přikrčila se za jalovec a naslouchala.

141

Poznala, že jí netoozí nebezpečí a že mezi chodci není -myslivce, protože ani -nekleli, ani se neprášilo. Bylo jisto, že jdou z myslraiy.

»Počkéte, to bych se mohlia zdovčděť, co je tam po včeréšiku nového,* napadlo jí a naslouchala bedlivě. Slyšela sice každé slovo rozhovotru, avšak ani desátého nechápala.

5>Tatok Andula,« vykládal řezník, »to je ale holte! Maso jak peří, všude prorůstiý. Svaté Floriánku, ten oheň, Jceré ona zapálí, ty bys

*ani svým džberem neuhasili. Široká, vysoká jak jedla, nízko feslovaná...«

»Co-je to: , nízko feslovaná?« ptal se reditom

»E tož, to tak o koních říkáváme. Nožky má v pořádku, žádné krbále, kostky pěkně nízko.«

»Ale hrozny vysoko, Františku niilý,«' za-hovořil otecky pan fairář.

»Co by. Vysoko, tak vysoko. Kdiyž vysoiko, postavíme ik nim ostrývku,« odvětil řezník.' »MáLo ptatný, tento kósek bera a nesmloiuvám. A vy, pane hočitel, taky si teho hleďte, ať zhlópnerne teda zároveň.*

>No coiž, aiiičehio se neodříkámi,« po/vídal roztouženě recíhtotr. »Na podzim nechtěla, může chtít na jaře.«

»Vida, co udělá z lidí jedinké prase,* za-ismál se farář.

»Důistoiné pane, laskavě pnoisíim,« odporoval šetrně řezník, »<my se třebas i b«ez prasátka zaoibendenre, nám němí načisto potřeba, umřít v mládeneokém staivě.*

Společnost zacházela. Lišku zamrzelo, že tu isták mamě «n& zvědech, zavrtěla zlobně huňatým prutem a zamýšlela pustiti se k domovu, když tu mfisto sluchu začal pracovati čich. Za společnoistí nesla se líbezná vůně výslužky.

»Totok není ien tak samto sebou. V lidském

143

doupěti měli slavoost. Jistě budou vyspávat. Podíváme ise tam.«

V několika minutách dopiížiía se k my-slďvně. Ticho všady, ani Lapák se neozval.

»Poměi se dobře a chrápe včíl ten roze-žhranec.«

Z kotóna vyciházel hustý dým a zavánělo to kol myslivny vekni vábí v ě. Bystr oušku opět cosi nutkaloi, aby se tam podívala.

»Ááááááá hmmimimm, to by se to žralo!« v z dědila roztouženě,. Byla by se rozběhla šipkou vpřed, ikdyby ji byl neodlstrašoval nezvyklý zjev. Okna myslivny byla ozářena do jednoho, až světlo do očí bodalo. Dým visel ja'ko prapw k zemi. V mysli vině zkrátka nespali. Kdyby byilia tušila, že není třeba míti obav! Především svítila Andula vě své světničce a dávala <tak znamení hajnému Špačkovi, že imůJže přijít ta ziakilepat na okénko, v kuchyni opět se isví-tiilo, protože paní revírniíková chystala manžeto Ještě trochu siiťné černé kávy, a v poikoji se nezhasilo, protože s Pepíkem bylo zle. Ležel jak na oumioir. Slavnostního zmatku využil i sobecký Lapák. Nepozorován zalezl pod kuchyňskou ipícku a roztahoval se tam potěšen, že jednou zas nemusí do boudy na dvůr. Chvíli stálía liška na rozpacích napiatá jak strunka. Potom pohodila hlavou a po špičkách jak vítr hnala se k myslivně.

» Vlezu tam., kde nesvítiijó,« pomyslila si a zaradovala se nad tímto nápadem. V koutě za stavením stál ráz dříví. Vyhoupla se na něj a postřehla, že z otevřeného okénka proudí rovnou pod nos nebeská vůně. Natáhla krk a nakoukla dovnitř jako kdysi do paláce [ezevcova.

Můi ty bože! Bylo nač hleděti! Komora byla plna masa a po deskách jatierroiiček, jako když se ryby třou. Hlava neměla kdy přemýšlet^ neboť prázdný břich štval ji neodbytně ku předu. Jediný skok a Bystrouška byla v komoře, druhý opatrný, len poskok a již sypaly se na zem jaterničky bílé, vonné, hebounké, jak dívčí iokýtky.

Zakousla se znalecky do jedné a rozkoší jí i ohánka strnula.

»Čert ví, proč někdy l>idiv jijóu tak zvíře-cky„ čert ví, proč jindy zasi stropjou jak u pána boha v králov&trví nebeském.*

A Bystrouška si dopřávala, až břich ne-staoavak Roztaholval se, nadýmal, dech jí v hrdle vázl a s lítostí posléze ustala. Mimo to měla žízeň, že jí jazyk dřevěněl. Rozhlélla se něžně po komoře, párek jdítek, která nebyla tolik kořeněna, vzala si na cestu. Aile do okna nebylo lze teď vyhoupnouti tak lehce. Nu což, nevadilo to.

115

#

Vylezla nespěšně na desku a jako <po schodech vystoupila do okénka. Byla o-pojema

^* 3

vybíranými požitky a nedbala pranic toho, že áfoaziuije vieipřové líbeznosti na zem. Vykradla

se z rnyslivny, která (byla již opět tichá a ponořena v tmu, a pohodlně* vykračovala si k domovu.

Spalo se jí nedobře. Měla těžkosti se žaludkem a žízníc vybíhala stále ven. Slkala sněhové střechýle s celého smrčku.

Za to pan revfaník spal, jak 'by ho do vody hodil. Ráno si p-roizp&voval, přehodil pušku na rameno a spěchal do Jančoivské rokliny dohlédnout na lidi, kteří tam začímiaili nový sek, zaskočil i ku přim/u dřeva a tuze se divil, že Špaček je ospalý.

»Hejiné, přindite v poledne k nám.. Vidím, že nemožete spát. Já mám doma medicinku na tuto nemoc, něco set sakra peis.«

Olízí se při vzpomínce na slivovici a na lato usek.

»Já vím,« usmál se hajný Špaček. Však tu mediciímku dohře zsial a užíval ji přičinlivě v noci na dnešek a proto nespal. Nechtělo se mu do výkladů a panu revírníkovl teprv ne. Otočil se na pate a za minutu už s>e snášel po stráni k myslivně. Již na dvoře vyhledal v kapse nůž, v síni odložil pušku, otevřel ho a rovnou do- komory. Ruka s nožem mu poklesla, nohy v kolenou se mu zachvěly a zdrceně hleděl na své milé jaterničky. Ležely tu poházeny a válely se po zemi jak podávená kuřátka.

»FanJšku, prosiim tě, kdo. tu byl?-< zahoukl a paní revírníkojvá vedle v kuchyni zůstala jak sloup, když to slyšela. Tušila hned nětco nedobrého.

»Zatracené Pepík, set sakra ( pes,« klel re-vírník, »proč ho necháš všady spózet jak tu kunu?«

»Pro boha, Pepík ešoe leží po včerejšku a wa gídilo se nemoiže ani podívat chudinka malá. A ty hned — Pepík!«

147

#

»T,o, divé se,« zanuaříkal <revárnlk okazuje po komoře. »Tož kdo tento tarmark takto spravil?«

Parná rwkníkowé bylo neméně bolestno než manželovi. Přehiédfa to spuštění prozíravějším okem ženy a vybuchla:

>>Nbnk.a)la jsemi tt: »Tato, zavři okno!«„ ale ty ne a ne. Zkésto pré by to. Zkéslo v ta-

kovým mrazu? Včfl to tu máš. Ta (bestija liščí aji zabijačkyvyčňiiicfala a došla si na ně.«

^ Těsná komora neslyšela, co komorou stála, tolik kleteb a revírníkovy hromy íěžko se v má srovnaly, jak je svolával na hlavu Bystmušky. Když se vyhpomiofval, pomohl manželce sehrát, kde co bylo po zemi, pokladli zas jaterničky rv pořádku, avšak revírmk diou-

Líska Byst rouška

ho ještě nebyl) is děomi v komoře hotov. Donesl kámen, motouz, vyměřoval, zkoušel a znovu zkoušel

»Co s tím myslíš, staré?« zieptala se ho paní reivírn6ková.

»No co, ptadJáUc. Eště jí s pár jiitrnicek dia-ruju a ty budeš «uět nové štuc. Eši nikdy, lož

včil ju dostanu. Přimete a zvostane tuto hezky v pasti.«

»Víš, tatóšu,« pravila mírně paní nevraí-ková, »za několik jiitrnicek by to» skoro stálo, aby už iby! ve stavená pokoj. Můžeš ale odpří-sáhat, že nenadělá ještě víc škod)y?«

»Nestaré se, leda bysimie si ji udělali my sami. O to já už se postarám; aby se zdravou kůžou nevylezla.«

Toifoo dne páro revírník ještě několikrát zašel si prohlédnout důmyslně nastrojený padák. V poledne, když zasedl k talíři bustě kroupami oplývající tixiekrice, nedalo, mu to, a zaběhl zase <do 'komory. Zde stál řad hrnců po* léveik, s -poJévtau tTidelnou, černou jaik sladiký hřích a mas-tnofu jialk řezníkův krám.

»Byf si všecko sežrala,« řekl pádné, jako by přísahali, »jen když se polévky netkla.* I hir<nee s rosolem, [ vybraným masem nalotže-nýim na klobásky, svíčkovou jemnou jak dětské líčíko byly v úpflnéťni pořádku. Revírník zkoumal znoyu a zoiovu vešta-en ten blahobyt, dumal o příštích dnedh hojnosti a vzácných požitků a, poikud bylo lize, ihned jich okoušel.

Okuisiti jich bylo též vroucím přáním By* stroušky. Nyní se již nebála. Byla jista, že ji

nehrozí nebezpečí a proto rycble vydala se z doupěte bodmě brzy. Měsíc vyhlížel z oblaků pres vršky sosen a jedM, vítr tlumeně bral 1 v haluzích, kdesi daleko zazvonily rolničky a ona plavnými skoiky bnala se větrem po čistém, utuhlérn sněhu. Byl skelně modrý v přrsvitu noci.

Když přebíhala roizleblou seč, kterou jindy z opatrnosti oibtáčela, přehnal se jí přes cestu

zajíc. Spal asi před tím tvrdě, vyhMžlel posud, jakoiby měil beraniiíci přes uši, a hleděl na ni zpitotměle. Už by se byk na nebo vrhla, ale naráz uvedonwía si, že je foelibaivý, zadusily dédcxušek, i spotojilJa se tudíž Jem peprno<U' poznámkou za to, že jí věstil neštěstí.

»Byď tak laskavé a přikloíp si podruhé pírko, až se potekáš. Mrtvé pes od včíra by tě mohl vysta>vět.«

151

»Žbluňo proétOíř»eiká!« křikl zajíc a schoval se v houštině,, nechtěle hádkou rušiti nočního klidu.

Mezi strioomy kmital se štít myslívny Dnes ležela tu v tichu a stárnu, jen v jednám okénku odrážel se sliaíbý zábiiesik světýlka,

»Vyspávajó,« zaradovala se Bystrouška a několika skoky octla se u rázu dříví pod okénkem komůrky. Snad že byla uběhlá, snad že ji tirodhu jen zajíc znepokojil tím, že jí zkřížil cestu, zastavila se Bystrouška a zaibáía se.

»Mám, ne»máim?« uvažovala, »eši je v my. slivíně schválně taa a ticho a oni čihajó... Lidisíka Jsou jen o málo hlópjéší než <my. Nelíbí se mi to jaksi.«

Pak máchilia nevrle prackou a jako včera vyhoupla se na dřátaí a do komory. Ozvalo se za ní podezřelé fetopnortí, ale^BystrouSka nevěnovala tomu poizornosti. fždyf jaterničky byly zase tak pěfcně srovnány do řádku, jelítka

v (kotoučku, aiž se jí dělailiy mlsnotou za ušima jamečky.

»Dlóho se metodu zdržovat,* umiňovala si. »Buh ví, co by se mofolto státe

Přitočila se k desce, na které byly jater-nicky vyrovnány, lapla jednu sihiou, tu ze slepého střeva a v doibré náladě poiskočila k oknu. Necbtě'Ia svým očím zprvu uvěřit. Bylo zavřeno. Mrá«z ji zalomooval, na hlavé jí

153

*

cliliuipy vstaly úlekem a div hlasitě nezanan-kala. Pozibyivši chuti i odvahy usedla do kouta, sepjala v žajliu přední tlapky a jaila se přemýšlet. Čím idiéle přemítala, tím větší byla její úzkoist. Toužebně hleděla k oknu, otevře-H se. Ne, tÉkoilí, byilio zabedněno.

Pochopila jasně, že vlezla do pasti. Pustila jaterničku na zem, svěsila hlavu a zaplakala. Tichoučko, sténavě zaplakala, jak by fa* ne-

mnozí lidé dovedli. Když ulevila své stísněné duši, setřete sLzu, přikrčila se ještě více do kouta, aby byla lépe chráněna před případným útokem a vzpomínala. Rozpomněla se na ono jitro, kdy zelený skokan přišel do jejich příbytku, jak ji revírmíik unesl, jak rostla v poddanství a jak se osvobodila. Byla blízka zoufalství. Když dostoupilo vrchu, počal se dostavovati dávný její klid.

»Nechaf si přind(e,« zavrčela vztekle, »bůb milé ví, mechám4i mu zde jedinké věci v pořádku. Liška se umí bránit a taky se bránit bude.«

Z věnčí dolehly sem. šáravé kroky. Vy-šviMa se jato péro a schoulila se až do zadu podi stůl pokrytý hromadou hrnců. Byla v nich: zavařenina snsttová a rybízová, rajská jablíčka, vejce ve vodním skte, okurky v octě, brusimky, hříbky a ryzce, hořčice, mřenky ve

víně a v těch největších revírníkova nadevše zamilovaná polévka podévek, trdelná -- slovem jedna jediná radost. Bystroušce byly však všecky tyto věci lihoistejny.

Nyní dotkl se někdo kliky, dveře slabé vrzly, .a zvolna, strašně zvolna se otvíraly. Posléze vsunuto se dovnitř ruika, pak nos, a konečně celá povědomá hlava s kloboukem a vousatou bradou. Revírni»k nahlížel dio komory. Bystroušce bylo stydno pod stolem a

155

dívala se proto stranou, ač by byla nejraději vyhoupla a začala pekelný tanec hned. Neboř se hanfbila až po konečky stadiu, že opravdu zfotoupla a dala se tak polapit.

»Nemám-li na něj aspoň jazyk vyrazit?* uvažovala. »Ne, raecháim jé. Ať si má aspoň cnvníu radost. Nedoztobítm-!i se já, doizlo-bí se on, a ve vzteku provede každý hloupost že bv li vffil neutáhl.* y

( Ježto jí počaly mrtvěti noíhy, přešlápla a íiehoumce zívla.

»Set sakra pes,« zaradoval se revírník »je tu,«

Přibouchl dveře a odešel*. Bylo slyšeti tmou jeho spěch a škodolibý hlas. Aha, svolává rodíte, aby se přišla také podívat na výplatu Bystroušky! Lišto se protáhla, uhladila nakvap chlupy, aiby byilo viděti, že zrovna není roz rušena. Potom oddala se znovu tupému očekávání.

Zatím revírník, svolav rodinu, zasel doprovázen příslušníky domácnosti do své zbroj mce až na Andulu, -která se bála pusek kromě halného Špačka. Visely tu Jankasterky, letošky kulovnice, brokovnice, revolivary, nábojnice,' dalekohled a několik pádných sukovic. Revírník v rozpacích nevěděl, která zbraň byla by nejvhodnější. Již sahal'po pušce, kdy- ho zadržel adjunkt.

»Ve světnici stoletý řekl jafei. uštěpačně.

»Co vie světnici, mám ju pustit ven a honit se s ňou po hnojisku?« zabouřil revírník. »Já se letos ještě utopit nechcu.«

Podíval se do Mavně. Leskla se iak hadí oči. Zkusili kohoutky a šly až radost. Byl, rioz-hodnut, sňal pušku. Tu však jeto manželka ne-

nadále z důvodů zoela jiných postavila se za názor adjunktův. v

»Že by se ti chtělo honit v komoře! Okno třeba vystřelíš a ešče brate venku někdo, nešťastné. Viesm) hůl a spráské jn.«

»Hůl, spráské ju,« bručel revírnik, »z teíio si liška tóco dělá. Slyšel jsem, jak kerési sedlák káral ženu cepem, mandel zLta byl by dávno vymilátit, ale ženy nepokrotil. Zpola živá, ešče se stavěla na paty. S liškou je to nejinač.*

»Dělé, jak chceš« vzdechla paní revirni-fcová, »ale to ti, táto, řeknu, žes byl vždycky kruté jako křemelka. Podive se, zde mas re-mínky. Pamatuješ, co s němá dělávaťsf Ylast-ní děcka na nich vodiis. když to bylo malíčky, aby se ti neroziběfoly .po lese. Sám sis jen ía-ječky hleděl á z pohodlí vadils chudátka jak

psy «

'Ravírní-ka tato výčitka bodla do srdce Bylo to pravda. Opravdu si děti uvazoval ma.

157

řemínky, když m vyprosily, aby je vzal do lesa. Býval rioiztrižitý a strachoval se, aby je někde tniezapomněl, a tož děti na řemínkúch 'klusaly před ním- jako fcřepeláci. Bylo to skutečně kruté.

Pověsil tedy puíšku a vzal do ruky čagan. Ale jaký čagan! Byla to trnkoviíce sukovatá, hrboliatá, ne právě svižná, za to těžká a přiléhavá. Pepík 'Otevřel hubu úžasem. Na něho stačíval prut. V duchu upřímně politoval By-stroušky, které tak dávno neviděl.

»Stařečku, smto s váma?« žadonil.

»Jen za dveře,* odpověděl ostře dédi. »Mohl bys (některou dostat a dnes by se špatně běželo pro doktoira.«

Pepík dál .nepokoušel. Bylo onu jasno, že rány, které budou dnes dopadat, vydají za všecky jeho výprasky od narození.

»Ani se neptejte, jak ju doibiju,« sliboval revírmíik. »Až padtoe, vypárám jí ten hrtati mlsné a ty budeš met, ženo, kcžešinku jak hriaíběnka.«

Bystrouiška skrčila se znovu pod stůl. Z chodby zněla .sem nyní směsice hlasů, cupot ■bot vysokých i níizkých domácích střevíců, oizvaly se hlasy niiužsíké i ženské, 'Pepík bojácně promliuvil, patrně ve stračím, a Lapák štěkal jak v poledne na žebráka. Ten protiva tu ještě scházel.

A opět povolily dvéře, ale tentokrát místo ruky vklouzla dovnitř ne>jiprv sukovice. Byst roiixškia se již nedovedla ovládnouti. Zašklebila se, vycenila zuby a srst zježila se jí po celém těle. Revírník přidřepl, napřáhl hůl a šoupal se k lišce.

158

»Tato, poslecihinii, tata, nech teho, uviiíš. že se aiěco stane U zvolala prosebně paní re-

vírníková, nasťrkujíe hlavu do dveří.

»Včíl mlč, ženská, včíl su tady já, chlap.«

Uznal za dobré, udeřiti po lišce. Zasáhl nohu stolu. Bystrouška naježena rozšklíbla široce tlamu a zabrblala hněvivé.

159

*

»Přestaň, nediožíré mě!«

Revíirníik považoival to za projev bázně a žádost o milost. Rozpřáhl se znovu a skutečné lišku udeřil. Teď v ní dozrála rozhodnutí, že reví/rníkovi začne špižírnu přehazovat. Tlapka jí sice otrnula po ráně okamžitě, alie duch bouřili -se proti surové urážce. Vystrčila hlavu a zuřivě zaštěkala na revírníka.

»Nestydíš se, dědo, zvíře térat, IboobS mě a pak si dondeš s hůlkou. Jak by tobě bylo, kdybych já tě zatáhla do své díry a tam se do telbe pustilla? Ešli udeříš znovu, postavím se ti venku a pak uhlídáme, kdo s ko:ho. Ses tak lakomé, žie tii jde o tkósek žvanca? Máš tu všec-kýho dost a já ničehož nic. Žebrotě nesu zvyklá, toiž jsem si jen kóšček vzala. Chceš, uder, ale to ti řekruu, že pak aji ty utřeš hubu.*

Revírník meizitían poodstoupil až ke dveřím a Bysitroiuška se domnívala, že přece jen má lidské sndee. To se piřepoioetlau Rozmáchl se bolí a ta dopadla jí zprudka na nos. Až to chřuplo.

»Tož ty tak, tyran e,« zasípěla a revírní-kovi nenaskytla se hned tak příležitost, udeřiti ji podruné, neboť se vzepjala, vyskočila divě na stůl a všecky poklady po něm ro<zk>žené válely se po zemi hromadou žalostných) ssntin a trosek. Sýr plaval* v busté polévce, inřcttlky irisily ses marmeládou, okunky rozvalovaly se v .rosolu, střepy rozletovaly se pod nefistýfni kroky irevfcníkovýnri a boty jeho zapadaly do temné mazlavé kaše.

»Zde máš, cos chfcél,« řekla -liška, pobou-žena hněvem, bolesti a studemi. »A to eště není všecko. Nezbyde tu . pro tvoju mlsnoť hubu ani hlt!«

HůjI svištěla vzduchem, revírník supět a klel a liška lítala s místa na .místo uíkkm-záva-jíc mu jak 'had. Komora byla plna stonů, bllo-mozu, kroků, temných ran i zápachů ostrých a tlumených. VyvaMfa se bečka kvašeného zelí, skutálel <se sud pifara, dno odpadlo a v té potopě tanuly poslední jaterničky a jelita, pukaly diemiiioiny s bonavičkou a slivovici. Nic ne-tkvěBo dosti pevně na svém anfístě, ba i spanilé

dvě šunky za&roaiižiily vzduchem jako předměty vrháné obratným ekvilibostau.

Revímík neviděl a neslyšel ničeho, pouze ryšavý hřbet lišky a jiejí ziloistný štěkot dráždil ho k ( novým roizmaicliůim. Pod jehlo podešvemi! mizely hříbečky, 'hořčice roztírala se po dlážce, hrnice a sklenice »rotodirobe.ny byly v droboučké střípky a úlomky, vodní sklo šplíchalío mu po holeních. V kooruoře zkrátka byl soudný den, aniž k němu troiubMJ.

161

Liška 11.

Nyní fal Bystrouišiku po hřbetě. Prohirťa se a tlapkou vnfeth miu do tváře kus krvavého jeliita. Tal po ní znovou a stooutísk se deska s tvarůžky zlatožlutými a říídkými starobou tak, že jako, každý stařeček už sotva zachovávaly svůj tvar. BysWi&ka jen fíčeh kol sten z kouta do kouta. Cím větší byia spoušť uvnitř, tím více .otvíraly se dveře z věnčí Paní ne vraková uděšena hrůznou podivan-o.ii" ' mar-ně potaušda se uklidniti manžela a- nenávistně

ohlížela, se po-adjunktovi, jenž tu stál iato kus dubového pně.

. »Neibyl'o -by bývalo lépe, kdyby byl na'ni sel přece jen s puškou?« vyčítaíla si Pepík seznal, že nejlepší podívaná na divokou honbu je rozhodně ze spodu, Přisedal a přikleical a konečně ležel .na prahu úplně na břiše, oči navirch hlavy, jak na stopkách. Bystrouška všimla si konečně v zoufalém úprku diváků ve dvench a v hlavě zrodil se jí spásný nápad »Zdirhnu,« řekla si.

A tož k údivu revírníkoivu přikrčila se za hromadou trosek a, /kryjíc se stolenL a deskami police, .vycenila zulby a počala si na něho otvírat hubu.

» Přestaň, chlape dnzé!« spustila z plna hrdla, »eště ránu a skočím po> tobě. Nebtoíírni se tě, aji kdybys byl dvaikrát tol;ké.«

Bláhovec revraíik usoudil, že se mu naskytla vhodná přiežiitost k rozhodnému útoku na lišku. V tváři rudý a uncemi přikrádal se

k ní po špičkách. Nohy mu klouzaJty, v botách mu čvachtala zabíjačková kaše, ale toto oti nedbal

»Včíl dostaneš po hlavě!« hrotili By-stroušce.

»Nebo ty!« odsekla zuřivě.

Revírník ucítil, že pozbývá rovnováhy, přední tlapky Bystnouščiny přejely jnií po vlasech, oháňka smýkla se mju po nose a liška mocným 'obloukem octíte, se u dveří. Přisedla,

168

-£

"neboť její síly.byly též hodně vyčerpány a s naprostým klidem ohlédla se pak po revžr ntovi. Ten zatím zapotácel, zakolísal jako podťaty strom, hůl vypadla mx z raky a celým tělem padal zvolna k zemi Než bystě řekli tři, seděl na to v ohavné kaši na rozdrceném bochánku sýra. Chtěl vstáti znovu chopiti s.e hole á vyplatiti Bystroušku i za tento nečekaný uskok, avšak nemohl se od-

trhnouti'. Lípl se k zemi Jako vrabec na vějičku. Mokro vnikalo do nohavic, do kapes a do šosů a mimo to se pořádně narazil a nevěděl, zdiaM je oelý nebo přeražený.

»Maminko, pomnož mně vstát,* zaprosil žalobně,^ »mebo se ti v tom sajrajtu utopiím Je to husté jako trrortivé moře, a já ne a ne, set sakna pes, z toho se do.stai«

Paní revírmáková odsunula dvéře ulekáaia náhlým klidem v komoře, z něhož zazněl hlas mužův jako z prohlubiny, avšak ku pomoc:

mu nedospěla. By$tíro»uška uznala, že dialší její pobyt byl 'by tu neúčeloiý a nieprospěšný.

»Pro mne už tu nic mení,« řekla, »led^ Lapák, očuma, může si tu oblízmiout.*

135

XVI,

Zamávala- ohánkou zvesela a v hrdinském klidu naběhla se ven. V chodbě bylo tma, ač venku * bylo jiasn'0 zářením sněhu a měsíc v úplňku svítil k rámu jako ' rybí oko. By-strou&ka neměla kdy tuze se rozhlížet a hnala se střemhlav ze stavení. Pozorovatel, že i zde kácí, poráží a odh/afzuje věci, které jí zavazely v cestě, Nejdřív to byly Pepíkovy "nohy. Od-sunu'h je nejemně tlamou a -prackami a Pepík řiče strachem zachytili se stařenky. Paní rwír-níková nemohla ziabirámti jeho pádu, naopak Pepík strhl ji a ona zase adjunkta. Bystrouska přehoupla se odhodlaně přeis hromadu lidských těl a -fótovalia pouze, že má naspěch a že jim nemůže také provésti něco liščího; rozpomněla se, Jak vystěhovala jezevce, a byla by ze srdce ráda opilatillia JJidem dnešní výplatu.

Hon v tkomioiře, dupot, .křik a rány vyburcovaly zatím celou mysMvnu. I .hejno slepičí bylo již vzhůru a zvědavě postávalo! na zápraží. Mínilo svorně, že liška se již odtud -nedostane. Lelkovalo, a vykládalo*, jak se jim všem uleví. Mladý kohout ve své nezkuše-

nosti a pýše čepejřil se, rozkládal, vystopoval na paty a okouněj jako divák nejzvědavější.

»Darmo ty se nebudeš smrt!« zavrčeíte liška a vycenila na něho zuby.

Kohout vycíti4 zrovna, že nastal nějaký dalekosáhlý obrat, neboť ze stiaveoií rozléhal se nejzmatenější křik, jaký kdy sáyšal. Jako když se tchoř dostane do posiadly, tak to< vyhlíželo. Rřeslápl s irofliy na nohu, zakdákati výstražně k ústupu a sám utíkal pod; tra-kač hle-

daje tami záchrany. Po něm ziakdákaly slípky', začal štěkat Lapák, který té noci zase zaspal v kuichynii;, a v zahinádce za pliotem řvali oba honící psi, Andula kinčeita jako poisiedlá ve své pods třešní světničce a bála se dolu snad pro*fco, že nebyla sama; .silovém mys#VBa podobala se blázinci. Jen starý Fousek zachovávaje klid procházel se n©rušeně mezi komínem a korouhvičkou po hřebenu střechy. Soudě podle iého uhlazeného zevnějšku... a načesaného knírku vydal se asi na dostaveníčko, Kladl způ-

167

sobně a ušliecbtille tl^aipky jako fcvotr vzorně vychovaný, občas ziaimňoukal nevrile a zkoušel postaviti ooais giiaci^sně rorvtmo vzhůru jak svíce, řídě se nejvybranějšími pravidly o kočičím pozdravu-.

»Ty ses íedlifné fešák v celé té bódě,« zavolala na něho uznale Bystrouška, když dospěla na záspí. V chfJadlnéim, 'mrazivém vzduchu vzpamatovala se teiprv z hrozného roizčilení a uvědomila si, že jí pálí ziadek. Nazvedla oháň-ku a proitříplía pocuchanou kůži jako děvče,

jež usedá v kastele dlo lavice a dbá, aby se jí nepomačkaly šiimoíké šorďány, i sedla si zpita a do sněhu. Dělal jí dobře ten studený obkladek. Myšlenky Sejí se uklidnily a po divé honbě pocítila nteúpitOtsný hlad.

»»Nen,í škoda {nehynoucí teířno všeckýbo, co jsmie s irevíinnílikam 'roztancovala pravila. »Má včil, co chcél. Bude mu taky škručet v břiše.*

Alte revíirníkovi v břiše neškručelo, když se vypirostái ze istnasĚvé mazlaviny; do které si tak důkladně sedl. Protřel si oči a chytl se za

h.la<vu vida spoušť, kterou zavinili. Paní revír-niklová, jež nevzpamatovala se posud z úleku a vešla za nim dío komory, trnula s-tejitg, vnuk Pepík .ani neáutail, pan adjunkt založil ruce za záda a vyslovil úžas kratičkou, za to tím hlubší řečfi-.

»Tož tak;« pravid razšaáně.

»B'a, tož tak zřídil jsme 'svoijtt zabijačku,* navázal revírník na jeho úvaihu. »2e já ju -bestii u přece oicízaistřelitli! Toilik škodé bych: byl raestcqpil co ta !l'iškai CHieba v tem, vajíčka iv tem, ,hrnoe rozklučenrý, pane bože, podive se na íen lidské nepořádek, >můžeš-Jii a< chceš-li.<<

Ale laiinento nespoimáhalo. šunka ležela si měkce v povidlí, jablíčka paradajská plula po trdelnici, jaternice a Jelita byte obalena hořčicí, a Lajpák, který se áastlal Jakousi náhodou z ku-chyiDě, iMaděil ustrašeně a úkradkem na to, co lidé provedli!.

»No tak zlé to není,<c myslil si, »člo?věk má čisté zobák, vyběračnié, taž všecko žvastané aspoň ttrině.«

Mezitím co Mé naříkali, rozvinula se na dvoře honička nová, též vytrvalá, avšak kratší a výsiednejší. Bystrouška zmocnila se kohouta.

169

#

»Tciž včíl honem ocad, než se staré revír-nák rozmyslí,* zavroelia a držíc úlovek šetříme za Mc , spěchala k lesu. Vítězoslavný úsměv hrál po jiejjí tváři. Bylia só jista, že vykonala dobrý skutek. Kohout mával chvilku křídly a bědoval a Bystrioiušika něžně ho chlácholila.

»N!e:dělé si z teto nic, milé kohótku, že tě zadlávfe. Tvojí lidé to dělajou taky, a.te hůřeiá,

dáviijoiii se nawáietmi. Tvůj obrázek býval jim zmámením svobody a revolucí, ale nicko ko-hóték zklóistt, zpánoviaitěl, rozkřikni e se na celé dvůr, a tož pěkniě »l(up«, já uděláš místo zase jinému. Pro své stáídio n)epl ! ač, to si zvykme z asi bnzy kobotkovi inému.«

Les hučel z hluiboka a byl černější než sama noc. Sníh měkl, chystala se přechodná

oibieva. Voilnio byto Lišce, zappmtnšla na rány holí, na ipast, nta lidskou surovost. Vesele a $ chutí skipla přeid brlohem kohoutka nebožákav Nasycena usadila se spokoieně ma zápraží a dliouihiq, dioufho přietiniíitala o olověkmi, jeho tirian*-potáich a slabostech'.

»Geládka je to hoirší než my, zvěř lasnív nerozumnná a dilvá. My piožKránve j<en zvěř jiné krve, jiného pfanane.- ai'dřska? Jak su šCastná, že mám štyři nohy, dar roizumu a sivoibodné vůle a že negsm niěmá tvář jtak čtavěk! Šak ať si fora na pána. Brzy se vybije a zniči. My lišky růstáme, aiž mius Mavu .přerůstáme, a ppn-de čas, scliFupníeímie a ji poslední Hásiké mládě, jako já pitoaného' kohoutka. Ščuřím se, sríiiju se, zpívám, proíttóe přimde -co nevidět jaro. Už ch'ojd)í. kdesi za tesy a hledá k námi stezník. Letos i já ibuidu starší a zkušeně Jsi a to se tepu* v pustím db revírMíka a visech jeho přátel. Kdož vij, neibuldu-ili já osrvloJboidiitelkou všeho zívířociho rodu. Umí .tak někdo vyižírat les jako já, By-stroaiška, vždycky íhiliaidná?«

171

XVII.

Bylo ostatkové počasí. Jihlo. Les náhle potemnělí, kde jaká tatózka ostře rýsovala se na bfiétoí podkladu sonětou, měkká, teplá vůně zavanuta ze žLeíbů a, dbtóc, na svazích objevovala se státe větší vyhřátá místa. 5 větví padaly osté krůpěje thtuistěji a hustěji Byla to duha v dirobouických krapeickách* byla) to sladká jarní píseň. Talk radostně to zvonrjo a zpfivato po snětích), že i neijstarší bary ne-' ■mioMy se ubrániti pohnutí. Stače neopíchalo jiiž tak nía 'lůžko jato v zimě, posifcávafo a zdálo se, že ineimůžje sie dosti .vynadívat na zemi 'hodnou podiiibků, 'lásky a něžnosti! Vždyť i nia ořeší jehinědy zataředy do ziata a dťoboučké nachové květy .podolbaiy se dívčím rtům, //mučím nedočkavě po tom., aby se konečně sitalv rty OTiilosvané ženy.

V takovém rozkoiGhaniéím polackii staeč-ním probinidLlia ®e neobyčejně záhy Bysifcrouška a rozložila se 0a zápraží svého doupěte. Nejasný, podivný -pooft se jí zmocni*. Bylio 'ji; éo žejrtu i -do pláče, nějak mrzutě; jak tohoi leště fakžiivia oezkusia. A když zavál jižní vítr, po

němiž do tří dnů piršíwá, zial-ehk sem dalieká, velice daleká ozvěnia hudby. To se v dědině za lesy hráli vesel'© k. tanci.

»fíro(zná zvíráte ti li)dé!« plavila Bysitvoiu-ška a zívla. sOpraivdu se v nich nevyznám. Hned mrzoutijou jak vš»eioi' čeirti a hned by z teho skákali jak třaísořitky^

Umlkla, netof kdesi pod svahem o&mhy se těžké -kroky.

»K?ahio to sesrnké zasi čerti no<sijou!« zabručela a napíaDa shrch. Kroky se Mlžily, tec!

ozvalo se rázné .-poísimirknutí a na stezce qfcie-viiíl se červený kapesník. Chodec utíral sit jím čelo i nos. Boizaisitawil se, vydechli z frfafooka a spusti»i si starodávinloaii:

»Deiž seirn vsainďroval, j

mozeka (hrála,

moia z nieijimilíeá-ší,

z vokna kákala.* »$ve si j-aik ve svém,« zaleptala líska a udiveně si příchoizaiho přo.hliížeDa. Vypadali Jako každý jiný člověk z těch, co* znala, pouze sta-

173

roiu rakouskou vdjietnisikoiu čepici viděla poprvé. Boizoiruihoidnější byl, nákllad, který rrmž vllekl na záideioh v nůši. Bylo tu několik kačen a slípek, které připitoniěllé zvedlavoistí dívialiy se na svět koltem. Bystroiuiškotu to trjhto, jíako když jehlou plíchne.

»Go bych si já tě nezkusila, jaké ty ses človč(k!« pomyslila si 1 . Počkala, až chodec s nůší přeseli, potioím Jiíbitě mu nadběhla a pustila se mu šourem přes cestu. Poskakovali

nemotorně vlteskiotuc zadek, jaiko by nemohla nia všechny čtyři. Dařilo se jií to dobře. Chodec minul právě záhyb lesní cesty a liišku zahlédl. Nejdřív 6a protřel obě oči, neibot takto lišky za bílého dne jakživ nespatňil Líšeňský občan a liška jsou totiž; jak se ostatně sauno sebou rozumí, úhlavními nepřáteli, protože jsou oba živi z dlrůbeže, Kdyby líšeňský občan měl čtyři tlapky a pt.ut, vyrovnal by se úplně lišce, pro-tože čenich -má ostrý a vyslídí drůbež všude.

»Haž totu boido vekíládat duma staré, zeptá se v té raně: »KoíMks ivielpii, Hypo,iite?« To mně voria nřlidá nehověří, že be liška před lišeňském sósadieim z Boidma nehbteklau

fíypolit Harašta, obchodník s drůbeží, másle m a vejci, staral a'přemýšlel.

»Vopité přece néso. Jewa, divě, tři stopečke šlřboviee, jedeni, dva saimiečlke reénlé, to- je na mě imá!o.«

Myšlenky jeho byly zcelia j-asaié a nezka-iené jako ta obloha nad jeho hlavou. Jasně viděl v duchu svolje stavení v obchodní čtvrti líšeňské, jasně si představit sivioji manželku v iejí veškeré 'hrůze a výmluvnosti).

»Ha já M nebo do smět slovíčkem vodpo-vědět. Niezivéří-li volna ceílé Dominikánské trh, vod starýho zemskýtho dcimo baž do Zámečnické, dyš ise hS zasce? Bojiiou se hí komisara,, poáica^ti, j'á, jen von,a se nebojí: nikeho. Hani naše straně nee. Když jsmie vlůni děla-le melo skrzevá to 'drahoto ® vyklókje jsme hez-kéch pár krámů, nepostavila se vdna jak rafija na dvanácti? Nefietóaí aji vona sódrobo včilé-šítniu poitoiistr.orviii: »Nebu)č, .te držkálot, a sep vocáď!«? Neřekla nám ivona všemi vostatním, jak jsme stále v (kopě: »Bě)ž-te dum, žebroto, natuáUi nehom'eíj,vaní!«? Dyť sem 1 se radcsfou celé třísl slyš a to rjed-í řiečnost. Má někdo itakovó rázorvitó manželka jako mojai ria.poiremika? Té-tuk ženě že řekno hešoe dnes já: »Pól,inkiOi, já ti viděl liško bciprostředl cestě!«? Nedá vona an<ně za to po gembě? Nezačne voma křičet, nedě)lé pré 'si ze mne, vlastní, žene, řádné matke sedmi éětU hlupáka. Já bodo rMoet a raci to liško sprcženo. A heši jo slošně spra-

175

žím, pak se te ( prv uiůížu poohlobit. Tak, fiypo-lite, nůšo důile, šičagél do r<oke,, ta na nu!?

O ščagél není v lese zle. Hypoliit Harašta uílíoimíiíl si pěkný sukovatý a za liškou. Kačeny, když to viděily, watalhovaily krky a mely nehoráznou radost z té podívané. Ha/raštovi se zdálo, jako <by se mu posirwívafly, a to ho štvalo, alby tftn víc běžel..

»Jeiu se chiléméte!« zalláteol a po nůiši se víc neohfédl. *

Po stezce (běžeilo se s počátku lehce. Byla rovná, ne mnoíhto prošlapaná, právě jakorát. V několiíka metrech se však změnila. Jestli jste šili někdy v zimě z Babic do Haibirůvky, dovedete si o té cestě udělat náležitou představu. Najednou si v^poimieme a stetí ja<k po střeše, z toho zase kouisak rovný, ale tam vyvstávají zrovna uiprastřeá vysoké, hrotité kameny, pak zas kousek do kopečka a opět střemhlav dolů. HypoMt Harašta mechť byl těla silného, byl po chviDoe taík znaven, že by se byl s chutí vrátil. Netoyto to však amí možno.

Nedbaje, že lišlka aitM stále lépe, pronásledovali ji vytrvale. Bystrouška naskakovala, po-hopsávala, liežénuě raeisla si prut jak vystrojený idbchiodlní přímčí bílku v naděli na procházce a uyažoviailla při tom usftavtíáne, jakou provésti líšeňsfcérmi obchodníku nezbednost.

»Aha, tmdyma na to>« uišklřbk* se, zabočila po prudké stráni do sftsrtže. Byla tudy cesita

bídná, n-ejprošlapaná, co tok to kámen a parízek 1a Bystrouška nedávnio si zde obrazila pravý přední paike. Vůbec nevěřitla, že pohodlný kmooháček odváží se za ní, avšak Hy-politu Harajštiovii rolztpěnfa se již krev a rueibyl by s<e zastavil za rte na světě. Nohy mu ujížděly, čapka miu v úprku spadla s hlavy. Zvedl ii a spěchal dále. Kde vyskytla se ledová zrcadlia, chytal se stromků a keřů, aby nesjel

177

Liška 12.

#

po náledí. To bo zlobilo a pěnilo jeho krev stále více. Už nehrozili a neslibová)!, za to tím pevniějii tiskl ščagél. By&trouška nechala ho dojíti ťak blízko, že mu zavlála až do tváře huňatým prutem, v mžiku pak poskočila, aby ji neprotáhl.

A -teď -došlo >k tomu, nač se v duchu těšila. Cvakly podkověnky, ščagél vypískl a letěl, čapka zakroužila naid hlavou a HypoBt Ha-rašta ležel na hromadě. Ne na ibromade wšité, nýibinž prottáhilé, noby vzhůnu a nejhůř bylo s Jeho nosem. Dopadli -zplna na parízek, o který

si Bystrouška obrazila palec, a roízpleskl se jako rozžhavený hřebík mezi perlíkem a kovadlinou. Hrozný tem okamžik nebyl' ani okamžikem. Harašifcovi se v očích jiiskřiilo a vše-cíky tasiti v tětle mu zachrastěly, jako by se rozletěl uzel třfoek.

Nesnadno bylo v;stát. Rrvní, co spatřil, když se vzpamatoval, byl liščí ryšavý prut s celým svým okolími Bystrouška beběžeia, letěla zvoilna jako v podzim lístek s javora a šklíbik se spokojeně: »Spravuj si včílka svůj nos, já spravím tvoju nůišu.«

. 178

HypoMt liamašta 'konečně /zjse vstal, ale nohy se mm chivSlíy a jeho tělo trnulo v kříži, lopatkách a monota jiných niMeclu Měl pocit, že pozbyl docela původního tvaru a že }e plochý jak rozváliemá placka. Ohmatával se, aby se přesvědčil, je-H čtokvň celý, či nemí-li trůžeai/cem trosek miavléknmých ria bývalého Hypoílta Hanaštu. Strašlivé bylo, co se dělo s jeho nosem. Naprosto se ho nedofomiata) 1 .,

Upnastřed obličeje čnfela mu (měkká, krvavá, beztsvárná hrmota nepodobnější syrovému řízku přírodmifímiUi. Dala se otáčet, ovšem za pronikavých bolestí 1 , Vpravo i v leva a pohromou jí neubylo, naopak rostla a nalévala se, bobtnala a otéka^a. -

»Plro ráne boží, co já ženě řekno>, hoviďa jo. Bode se mědit, že semi se s někém přál, Netíh se došoijo jak chco, málo platný. Rrekne: »Bel ses!« — a víc mě nepostí k slovo. Za-

179

*

trackaná mrcha, liška! lianciáš pekelné nade-hnaJ mi ío do ceafte.«

Vyžadovalo mnoho námahy, než nabyl jistoty o tomv že Je Vskutku někdejším Hara-štou íiypolitem, a tm hrozný mas, že je jeho nos vlastní. Kolena měl také podřená, kalhoty popraskaly a jeho botovná nálada, kdežpak ta byla! \

A jak bylo i omni Ale, dařilo s»e Bystroušce dobře. OcpoLStiiviši nktastoého obchodníka, hnala se houštinou k pístu, kde nechal nůši. Skákala přes kořeny, kameny, výmoly a výskala raidastí, že zais jednou napálila čtověka a k tomu člověka světem pratřfctejšiho než starý revírník.

»Tož tak, viidia chlapsko jakési,* radovala se, »bít by se xtié ďioefo a pro nic za nic, Jem proto, že su liška. Májou to ti lidé povahy! Odnesu-li Já kuřátko, oo je to mele a placu. Tu nese člověk kaček, že to spočítat neumí, sáim jich potřebo Mat niemože a přece se tahá s némia, až je křivé. A Já si mám jedinké nevzít? My se staráme každé sám o sebe, proč z nach každé se sám neobstará taky len o sebe a rodinu? Nač eště pro line ohánět? Ternu se divím a teho nepo-ohioiptai. Jen čeké, to se budeš čučet, co ti provedu, ke-fasu!«

Kačenky <sí>aitřivše ji, fctarak dobíhá k nám, zakáchaly úzkosti Věděly dobře, že se blaží Jejich hodinka snarti. S-tuffiJy jse k sobě, přikrčily krky a vyčkávaly statečně osudu. By-stnoiuška neotálela ani okamÉku. Převrátila nůši, vyklopila kačičky a několfk kop vajec a dala se do katanského díla.;Dosáhla v něm

dávna mistrovství. Jak chňalpla kačici za krl< luplo to a jeji oběť zamávala křídly, Z2i\ kadila naposled, obrátila oči k nebi a skoinala.\ Prvná zad-ávóila Bystrouška s chutí, ale z trita>\ všeho najednou posedly ii divme myšltaky, \ myšlenky nebýv&M a, Jak se jí zdálo, velice máío liščí.

»Proč se Mé starajow o jiného než o sebe? Už vím, májou se rádie

Přemítajíc zaktusovala kačeny postupně a bylo jich rovwěž víc inež potřebovala.

»Majou se r>áidB,« povzdechla. »Já nevím', co je to m<ět něflooluo rádia. S Lapákem to byl

dětinské poimiěr, dio jezevca jsem se zamilovat nemohla, protože byl břichaté a směšné, inu jak jezevec. A jiné se mi doposud do cesty nevípf etl. Och, já nešťastná tíSksk Bystrouška!« A když dobiiI)a všechny kačeny, měla v očích vlhko a v ňadrech žal. Jaro se blžií a onia nemá nikoho ráda. Podztaa, podzime tesk" ný, samotářský, .kfeak ty j-si přec krásný, oč krásnějši jara! To se ani lišce nevkrádlajií do duše podivné, zmuatóené myšlenky.' Nen/fl ostatně ná ně v podziímiu kdy, poněvadž kožich Líne. Teď však rozkvete za nedlouho lýkovec, ob-

181

#

jeví se sněženky, demeřróce, zazpívá drozd, zahvízdá kos. Tofflk brnle veselí, jen Bystrouška bude sama, sajmotinká, s nevylínaliým srdicern. Mrízutě pohodila hlavou, (myšlenky z ní však nevytřásla. Jsoiu horší, vtíravější než blechy. Coiž onehdy nezahlédla hajného Špačka § Andiullou u Tnyslivny? Stáli oba pod modřínem* dávali se vzhůru, vzdychali a se-pta'li, čenich u čemáidhsuf, drželi se kot pas:i a chodMí stále do kolečka, až prošlapali pěšinku ve staré závěji.

»Nechám člověku, co je čltoivětovo. Nechať su liiška, on snad je chytřej^« povídala) si a hoře doposud nepodílené ji oválo, pronikalo koížieh s hustými, kroužkovými pesíky, které !za nedlouho z>mM, a hoře řešte spíš pronikne na kůži jako severní Vítr. Nechiala !«4>n a t odladěné tíhlia k domovu.

HyrpolM Harašta mezitím se docela vzpamatoval a zvolna, co noha nohu mine zamířil ke své nůši. Skanul nad ní v němém úžasu,

sepial ruce, vlasy se" mu zježily a nebyl slova mocen.

Krásně sil malovali, jak ponese ženě domů liščími a teď — toto zde! ValtCica' y jednom tratofliu a kačenky zadávané. Vytáhl kapesník a zahoř etkorviat. Bystroiuškai zastavila se za starým dubem a naslouchala jeho nářku. Poprvé poznala, že cizí bolest toaÉ někdy víc než vlastní.

»Pak mne nieiBajou honit,* posteskla si, »,když su já taková.«

Pozbyla ohniti na kačenku, kterou si nes/a lehoučko v předních zubech, jako by sie jí Řítila.

»Niíkdo mne nemsá rád,« noizbrečela #e a utekla do doupěte. Záviděla popové stalému revínníkovi, že umí tak rázné klíti.

183

XVIII.

Revírtók vskutku klel. ChyttLa ho španělská po té bouřlivé nosci a divoké honbě v komoře a dlouho nepouštěla ho ze svých klepet. Dnes po mrzutých týdnech ztráveiných pod střechotu a šukání v župawu ipo dvoře a za humny vydal se opět do sivých lesů. Bylo mu blaze, ■skoro tak btee jako věrnému Lapákovi, který třeštil radosti Ničeho nenechal dnes na po-hoji. Lítal a běhal jak bezhlavý, štěkal na kavky, na prázdná hnízda, ba lapí za nohavici věčného stěhovavce Martínka, jenž po zimní práci te&tíi šel obhliéánout cihelny, kde by bylo nejlépe se usadit a kde }e hlína he^ky měkká a suchá. Revírníka zachvátila na konec *ovněž radostná nálada i zastavil se s Martínkem a protože si mohl zapáláitii zas svooi dýmeoku, milerád strčil mu do muky zastaralou kubdviku rok v kapse zapomeeutou a odranou j:ak vrba v proudu.

»Tož co, Martínku, máš se do)bře?« poptával se šibalsky, Jsa zvědav co mu Martínek odpoví.

»Což o to, měl bych se dioíbře, kdyby ne té nuoijí sužew Alie včíl, zllatá ty nroia republiko-, dlám se s ňioiu rweizd!at.«

»Jak se obendeš bez ženy? Kdo ti vypere ?«

»Aíe, pantáta, kdo by si s tém! hlavy lá-m&M Kdo mi pere včíl? Pár let mé košule zemské ruky neztasúly. Zaobemidu se bez ní, pěkně se zaobendu. No a šak, pantáto, našel • jsem si lepší. Je jí Julkai a totoík jí nesu na zvo-střenó. Poďívajou se, kerak by mě 'neurvete ráda?«

Martínek, vytiáM z náprsní kapsy pleskatou lahvičku, potřieipoil jí, podržel ji proti slunku a pohleděv se zalíbeními, jak se uvnitř rozbíhají zlaté bublinky, upil' si statečně, otřel hrdlilo lahve mazlivě dllamií a svá ústa rukávem.

»Ni©pyťlačíš mně, Martí»nku?« zažertoval revfrnik.

»Jak je pánbůh (nade annou a tvrdá zeim pod mafoama, anii krokem. Ale skioro bych měl!,c povídal vážně Martínek.

»I oo to plendáš, člověče hříšné, s.eit sakra pes,« zahairtusá revtaík.

»(N!otož, 'ťut.za .sečou v Ptáčkově žlíbkui, ■potkami iprv řiarašty z Líšně a vádia, no® má tuze pěkně rozbité, alíe na máčku„ pantáto, Jak moučné jablóško. »Kd)o tě tak zřídil ?« povár dám. »Nemluv mně,« povídá on, »no -liška. Máte pré,» povídá, »špatnýhto myslívca. Sedí jak pekáč doma a lišek pliné les. Nepostřílá-IL jich on, postřáilásme my k;de co.« — »Jak to?« povídám, »liiš-kla že ti roubíte miois?« — »No tož tak,« on na to, »dělialía se chirúmiající a já za iiO'U, opacká-m trochu q štrfoél jakési a z xrosa

185

placek « Rku si v dueta já: »Zavdamé ses, o drbku tipaictate, a včíl se dhces vymluvit na lišku a ma myslíivca. Taškářoi, vidííš, máš být střfevé jak }á.«

»Ba, ťak Je tós, set sakra pes,« přisvéd-čovail hroziivě nevínmík.

»Daže není pantáto, já temato vlastníma očima viděl, že je to pravda, co říkal*.«

»Taky cMap zavdáme.*

Z3K. 7 ^=2^^^!^^^ f

^Načisto nee, pantáto, ó nee, kromévá té nějaké zonečky. Twí pár kroků jisem ju videi a, oo by ocáď kamenem dohodil, leží ziaíjíc a niataže^é. Cheel sem ho vizit a esce že mi cosi řeklo: Neber, mohl bys bý-t v oisfcudé.*

Revtatók už neřeikl ani slova, pohodil puškou na raimení a íiovikxu k seči, Lapák za ním. Věru, měl Martínek pravdu. Na kraji seku pod borovým sucharem ležel zaijíe docela ne-boMk, dávno studený, a u něho stopy HS5L

Lapák se zajíce om neérbl a znalecky ovčeni-chával stopu. Bylo patrno, že mu byla povědomá.

»Hroim do tni, set sakra pes. Bystrauška to byla. Že už přeci pokoje nedá!«

V daleku kdesi pofd lesy odizwoniio poledne. Obdoiha fojilia jasná, rraodrá. I ten zv-.uk zvonečků nesl se iaismiě jlako dlťoibný modrý mio-týkk rtebřátoiu liouitou za letních dnu. To Jaro už' se vrací a poistává kdes u teplého moře, až

tažní ptáci se zihouifují a seberou k cestě k nám na sever. Rewirník představili si žiivě, jak jiřičky doiletí, .zaihířejí zas hníizidla a oteplí dvůr šaiířiikánfm, vílaštovky zafrčí niaá sitiřeeibou,. jiak zazvučř 'les 'innohofolasou písní. A starý cltoiviělk se zaradoval

»No tož, už je méhio života na sMonku, a přece sii rád, že kvíčeirorn sluníčko se zablýskne. Však až přim dle čas, kéwie s\v na mne prstem a spolem puidemie spat.«

187

Obrátiv se k Daipákovi dal se s ním po starém zvyku áo rozprávky.

»Nesed a neičuč jak míuiía, Rozběhneme se dom, vezmemle kHeště, mechámie tam. štuc a budeš mlrkat, co budeme robit!«

La^pák zavrtěl-ocasem jakoby přitakávali. »Baž*e, jak je ditoo, sterý pain>e.«

Odpiciledne ěfcli na l&šku. Obezřele, zvotei, opiaitnnie.

»Baztak se pro macka wtátí,« říkal ravk-ník. 'Rozložil žekiza, zajíce nastražil n<a pě a rozveselen ®atou»lal se do secí.

Kterak byl myní ks divukrásný! Zbytky sněta po snčtlítdi rotztávaly a krůpěje Mpaidá-vialy z nich, tu jasně čisté, tu- duhové, tu stříbrné íaiko kapky zkapelirěfliéto světla a v haluzích pod stromy v neustálé plynulé písni, meskanaíle jemné znělo to hned radostným pláčem., hned smtohetm. "'Revintíkiavi zatanuly na smysli zlomky starých pohádek a bezdčaiué ni si 1 z nich snovati nejasnou báji. Dávné víly vnacejí se domrů do svých sfcairýdi sídel, vítaijiíse a slzíce'pohinutrminjadshliedáním přebíhají v běloučkých koíšaAách. A opět pňijd.e k mm květen a lásku .a ony rozdělí štěstí sladkou rosou do tisíců (květů petrklíče, lécb a .sasa-snek a liiidé půjdou mlčky s hlaviagná skleněnými a boudou chápat, že tu vůkol nioh Se rozseto nadpozemské idabo a že se v něm brouzdají jak .rammí vláhou. Piak víly opět odejdou, daleko odejdou, kde biude zias tře/ba jiejioh kouzelných ruk, alby čkwčk zapomněl strastí a viraice.1 se s ntoi též ma chvííi domů, do náruče země, rmatky živitelky. Revtaik pomnul ší čelb a zapudiv pohádku usmál se ziatrpMe.

»Set sakra pes., dětinštíím, s'tárnu.« Honem z vyhřátých průsek* zabočili do mračné zmioly. Bylo tu mr&ziivo^ ahlatdno, stře-chýle snělbu pevně držely se na větvích. Přitahovala k večeru, proskaikovaly hvězdy na nebi hluboce modrém Jakoby prosáklém' zlatým prachem. Les ted se adtmilčeh ZtiiioM jak tůň po* krytá iteéeim. Nlevěda o tom, došel :&vkúík znovu k seku, kde v saunuraikm ležel zajíc v

c^>

nalíčené paisti. Byl to divně smutný obrázek. Ta niirtvá foliava, z které vyzlirialy oči — vyhaslá světla!

Lapák .postřehl, že s páiiem není řeči. Ne-štěkal, oie-hopka!!, nedováděl, nýbrž vážně kráčel tři kroky před revřínmikem dbaje úzkostlivě, aby byl z doslato jeho dubové hole. Zasmušen vrátM se starý číověk do mysli vny. Ulerviiilo se .nuu\až mezi čtyřmii zctoni u<*vytoipe-nýeh kamen,

189

#

XIX.

Mezi tím Bysta) uiška vstávala. Bylo časné večer. Po probdělém, prohýřeném dui byla mrízutá a bolela ji ihlavta. Vy&ítalia siii, že zbuft-danmfa skoro celý etan ponocovaďa, a umínila si, že budie dělat pokání. Poklidila si nejdřív zas jedinou pečliiviě ví doupěti. Prohlédlo hezky a bylo tu útuta), že >se jí hrubě n-echtefo ven.

»Toiž se jen proběhnu a wátím se ve chvike,« předseivizaílla si. Ale 'když vyšla do. jalovci, zpromeivěftila ise dobrému předsevzetí.

Ntasta! kouzelný večer, záhadný jak říční hlufcpnfa. Skutečně oblotfra byla bezednou pro-hiLuibnlí temně ouoidrou, ma. které třásly se hvězdy a srpek měsíce. Obrysy stromů, křů, všecko bytlto taik jiaisné a určité, jako by to bylo vyryto do kovové ptahy. Vízduch byl pramenem lahody a prýštil se jak chlané zřídlo výším nebeských. Bystrouška věděla;, že ,se domů hned nevrátí. Pobíhala po slehlých závějích, zaskočila do vysokého lesa,, a když sem tam smetla temké, křehké strechýle, v něž utuMy zpívající stříbrné krůpěje, ozývalo se to měkce jako droboučké cymfóily skrítoí. Utíkala

dál a dál, a octla se nedaleko místa .ranní příhody.

V záhybu ■pošiiiniy uviděla iror tvého 'zajíce. Usedlk a díMalia se dlouho na uějj a uvažovala.

»Kačeny a kunaltia se má «uiž -přejedly,* počala přemýšlet, »nebylo by k zatažená' sousto zaječiny. Chudák, Jak tu Leží. Zbytečně jsem ho uloiviila.«

Zdiáil -se jí velice pěkný, ale hned zas zastyděla <se oad stou bladovostí a plísnila se.

<si§^>

»Zas si myslto jen na bruch Jako člověk. Což nejsu schopna lepšího cůtu? Nač pořád myslet na člověka a na žbrádlo? Aji včfi vzpomínám na lildi, třebas po niiioh potuchy mění. Jsou tak ošAdiiví, taik škaredí, dlobře, že nás lišek maní tak céťřt iaik ie.«

Napadla ji podívati se dů'kkdměji na zajíce, a jak <se nad ním sklonila, povšimla si stopy, očenitchafe ii a zvětnla lidisiký zápach.

»Diiv.ná věc. Člorvěik tu byl a zajíca nechal. Je to možná? Je můj a já si ho tu schysta-la; on ho v ruce měl a z asi ho položiU

191

#

(obešla opatrně, ..několikrát podezřelé mast o. Nebyilp pochyby, Člověk zde nachystal úklad, ale jatky a ma koho?

»A já už vím, oo j.e to!« rozesmála se. »Kleště. Zač mine to ten děda považuje? Myslí, že ®u jezera:? Holenku, řku já, tozasinieé.tf

Sniíállta se taik od srdce a upřímně, že se za břicho popadáte.' Zno<vu zewmbmě prohlédla

. 192

léčku, očenirch&la řetěz, kterými byia Mězá uvázána k zatasliénmi stamku a smála se zias a aas.

»Je to ale J>an s cedulou,« ušklíbk se. »Falj'ečkou ešče včíl smrdí řetaz. Jak si to vlastně ipfedstaivuie! Zhloupnu-li dobrá, ale (takové tefetoo ze mine nabude, -abych do této pasti iezla. Myslí si, že na more ruejzvostal ani M.šoí ohknp. Tož m/u zaplatíme zrovna jako je-, zevcavi za kvarty ř.«

Vybrala si malebnou posici, podveďte nožíku a skrápěla hlavu mrtvého zzfiC&. Ale v

té chvíli rozlehl se tichým lesem zase onen tajemný hlas, Který $ už jednou pokazil uličnic-, kou radost. Byl to vlahý, miíirmý vítr. Nevál koruna™, nesmýkal haliuzerrui, .nýbrž po/mafa kráčel mezi jedlemi, modříny a bory, kladl jim ruce me^ýslovně hebké na hlavy, skláněl je, jak by je brad do náručí, a šeptal jim stolka, důvěrný slova.

»FrobO'Uizaj se, co spíš! Ožiivněte soiěti, prohlédněte pupeny, milostný život pricházíu

A ejhle, kdesi v inláizi ozvalo se nesmělé iakési ptáčisko, zaptakialo Jak ve srnu, a veške-

193

Liška 13.

#

nem les zaih«l<a.holáií pojednou jato řeka, když prolomí Jedy, Vršky dvou modřínů zaklesíé v sebe jak oblouk gotické klen/by uvolnily se a rozestoupily, aíevtřeki se brána* v ú střety neznámému.

Bystrouška strnda jak z kamene. Jak živa dosud meproětíia talfc posvátné chvíle. Ulioniotví, kterého se právě dopouštěla, případlalo jí těžkým pokleskem. Přikrčila se k zemi, zahanbena a znepotajenta předtuchou, že H zel tento hřích stihne trest.

Fodjar-ní vítr kiráčel dál a byl již kdesi na protější stráni

» Opravdu MoupniM zafruibovala Bystrou-ška a podupla zlostném

»Cvak,« odpověděly kleště, sikiaply a přivřely jí chundeiliatý prut

Zaviofeía na jméno boží, ale nic na pilat. Železa držela pevně a necitelmě — jak žekza. Híaiva zajícoiva bylia pohozena trochu výš a mrtvé oko, jak by sie ptalo skelným pohledem:

»Zvřísikl ; o tě to?«

Bystroušku ofasypáviaffa fiirífaá jak: suctíý, písčitý sniín. Takto zde přece nezůstane! Poskočila, zatancovala železy, afvšak prur bodel. Nemofala siii ami dobře představit, jaká to byla bolest. Kdyby si byla dala někdy spravovat zuby, byte by diovedfa aspoň přibližně onu bolest vyjádřit. Totž smýkla sebou divatoát, třikrát a konečně odtodlaila se, že obětuje konec ohánky.

»Čliověčice 'by to Jisté nedokázala,* utěšovala se. »Ta radlěfi umře, než by pozbyla na kráse. €

Ach, jak jen vyilíčiti tu strašlivou ■ operaci, ktenou Bystřouška podstoupila! Neobešlo se to bez .pláče a bez slz. A když přece sevřela vliastaré oiháňku svýma zuby jako kdysi potupný provaz, který ji vazal k boudě <v myslivně, a přebryzla sLičmý pnuit, zaštkía borce.

»Víc čllověku oavyndu áo cesty. Nechcu 1 o veřejmém životě ani slyšet Do svého peHechu se 9kr*čím a/ž po nos' a žvastaní* >v něm, oo jen bude *nožno.«

195

Nohy se jí pletly, před očima dě!a]y se ií mžitky za ni kapky krve jako rozházená šňůra korálků značily sníh, když sotva se Zfďržuóíc pláče vracela se do doupěte. Než ulehla, ošetřila pečivé zm/rzačený prut a ránu čistě vylízala.

»Bude-li mě bez ocasa kdo chtět?« rozbrečela* se pogedinoM a všecko její hrdinství roztálo jako sníh. »AIe kdo by mě chcél? Co to mluvím?. Neósu opilá? Co se to se mnou déje?«

Bylo přede dnem a v rozházeném hnízdě na pokrouoeném zimostrázu bděl párek starých vnaibců. Drželi" se něžně za křídla, čechrala si navzájem zobáčky rozcuchané peří na hlavách, jáíko když se dva lidé po vlasech hládli, a starý watbčák zajiikavě ptal se své družky:

»Koli jsme to miěM dětí, stará, neyfš?* »Ko»U my jsme měli; to já nevro, já jich měla ale s třicet.« »A kol! ešiče...?«

»Dyibys raci spal. Mohl by nás někdo poslóchat. Znáš zvířecí huby. Do rána nás roznosíjó po cel'ém Iesu.«

»Tož co ! , koli... Dyf ty ses ešoe načisto pěkná.«

Stairá vraboiíce přituiliila se stoudně k vrabčákovi, vlíípla mu svraskalýmu zobákem upřímnou huibiéku a zašeptala slibné:

»Počké, to si povíme až v itiáíu měších To budeme mět stříbrnou svarbu.«

Teploučký dést — a nebyl to vlastně ani déšt, jen drobně síililo — snesl se nad krajinou. Sníh jaktoby se propadal, kde v které kotleji tvořila se rozezpívaná bystřina, . pro-

žloutlé trávníky vylézaly z mezících závějí na sviazíoh, kotlina (byla zadýchánia vlahem jak iedtoé <velk>é lože u»stýllané k hodu lásky.

Bystroaiska trttola si v tu chvíli oči opuchlé pláčem) «a vzlykala, až se jí hřbet otřásal.

»Až v máju měsíci,..«

Revírník Bartoš nemohl se dočkati rána. Spal neyidině, státe se probouzel a mluvil ustaváčně ze sna.

»Čert ví, co poíád birb,le?« steskla si paní revínníková. »Sna<dl se mu nevrací &pančlka?«

Zaslechnuvši však slova o Bystroušce, uspokojila se, vzate ho za ramenia a zatřepala jím. Revírník vytřeštil oči, máchl ruteroa, přisedí a zavolal vítězně:

»Mám ju! Ona' se kařikiuje.*

Raní revírnítová dalla mu na hlavu studený obkladek. Usnul znovu, avšak hrblat

197

nepřestal. Rámo, Jaikmile procitl, než by do desíti napočítati, urž byl v kalhotech a spěšné se oblékal, aby jen byl venku. Podiva! se oknem tna počasí a vida, že sprchá, zakafronil se jalko ta obloha.

»Prosím tě, kam spícháš? Kam tě ďasi tak časně ipo rámi nosijou? V noci se nevy-spíš, pořád setbou hrnouiieš a pereš a ne aby sis ocflpočaJl jako StovSku

Revírní k odbyl ji- i s jejími starostmi

r%=**\

»M)Ič, našel jsem stopu. Dnes ti tu šelmu Bystroušku donesu- dioim. Čeké mne ale za ho-dforuu

»Jen pro boto nenos jí živé,« zaprosila Lapáikai vzat! reviímík arcif do lesa sebou. Chtěl, aby se poíkoichal táž vítězstvím nad sou-peřkou, 'která zaviniila Mik jeho nehod. Cestou však jeho vzrušená nálada pochaibovalia. limsté páry rosztožily se nad údioly a zrniolami, snětí vlály ve vánku sotva znatelném, a krajem

zn ěfllo oas, thioený zvuk, Jako když si robátko hrouíká v kolébce. Došli na místo, kde byla včera nalíoena železa. Byli v náioh cípeček By-strou&čioa prutu. Revírnflc odkop] zajíce, až zaletěli mesi stromy, zahrozili' zvědavému La-pákovi a zaklel Naáaklel jednou, sypalo se to z nebo jaik rpnrrvial, hrom za hromerru

»Stárnu,« požalovali si. »Tatok potvora bude si ze .mě dělat óšiklebky do smrti. Ne, ne-všiirm.u si já, kdlybycJh přes nu upadl. Donidie si ona pro jistou ránu, ty moja fMmtoi, set saicra pes, sauna Víc nemluvím. Kaňkuáe se. Zastanu tě Jedemikrát, Bystnoitško), jak Mini tvoiu mamu, a potom, potom si vypořádáme účty.«

Odepjal želaza, sebral! je a neustávaje klíti, pustl! »se k Tniěstečku, aiby se potěšil s fairářern a rechtorem. , , .

199

*

XX.

Jívy nad potokem byly jedinou záplavou čistého, tekutého zlata. To ie tak jehnědy zasypaly. Ve dne vydechovaly nahořklou, opojivou vůni a vody zapadaly sem od božího rána do soumraku, večer dlouho, tuze dlouhý nechtělo se jta spát a snětí široce rozvity dívaly se do vlahé tmy. Ani tmě nechtělo se zastříti zemái, a když přece vydala se nad lesy, nad vrchy k udolám, bylo jí asi jako zahradníku, jenž chystá se zavírati pařeniště pl<né květů klíčících a nemůže se k tomu přece jen odhodlati,' protože Je mu líto každé krůpěje slunečního tepla. Potom vykročila/ do tichých žlebé, kdie ji potkávaly plaché laně, rozlila se dolů ďo polí, přiložila tvář k příbytkům lidským, rozžala v nich světla a shromáždila rodiny kol stolů.

Za ní měsíc vyhoupl se nad nejvyšší bory. Byl řv úplňku, jasný, velký a v jasu jeho vyvstaly modravé stíny bříz a jitou. Za dědinami rozlehla se pfeeň. To chlapci šli děvčatům vstříc a měsíc postál, Jakoby hlavu klonil a

vzpominiai na doby, 'kdy nesitudiik jeho zář, kdy též spěohával oblohou vstřfc horký jak živoucí stoce a irozechvěná krev.

Země usínala, a)le vše, co je dobré a krásné, .na ní Mělo. Bdělo štěstí i Mska, bd&l i rrtlodÁvý žal jajk? věčně běbu-tý proud, který žene 'kola osudu a mění tvrdá jeho zrna v sladký chléb.

Ko£ jaík černá žiivá hvězda snesl se na haluz diríšfáilu. Přečkal zimu sám a sám a nyní. bylo mu teskno, když na mezích ukázalo se fialčí a <na strana modré podlléštky. A zmaten, okouzlen hvízdal prostý svůá zpěv, v kterém byíly tány zlaté jak jehnědy jív a lísek, v kterém byl nach květů jabloňových a pista běl nekonečných stromořadí třešňových, v kterém tkvěl-d teplo hnfed a ševel .haluzí. Rinula se mu z 'br.dla ta -píseň jako krůpěje krve. J.e-li pak člověk, jenž by to po něm dovedl? A hle* mezá haluzemi vynořu/ie se nesměílý stín. Jeh#

201

budoucí družka Mlží se toužíc přivinouti se k němu, toužíc ofolaižSití a býti obražena. On nevidí, neslyší, poněvadiž wezpívá již pouze pro radost svou, nýbr/ž pro rado-st všeho, čeho dotkal o se jaro. Až probudí jiné, až pnoortne celý ten kus omládlé země kol' -dokola, pak teprv ustane, paJk tepnv spatří ji.

Kterak se měníme v těchto hodinách? Aniž si toho isme vědomi, stáváme se bratry a sestraimi pňů oiživemých nráoiu a zlatově zelené listoví je taík Mé j-aiko naše snění.

Za takového večera -bloudila i Bysrrouška žlebem a zbloudila k potoku. Zachtělo se jf okouipati si tlapky i hlavui, ježto byla ustavičně nemocná od toho dne, kdy uvízlai v revírnfkio-vých kleštích. Dávno otželela cípek ohářlky, prut jejf se zhojil, ale neprohrála se z choroby, kterou v ní probudili podjarní vítr. Nevěděla, co se s ní děje, nepohnala, dosud pravého jáma a netušila, jaik Mé, kteří básní jen o sobě, nazývají tuto Mščí nemoc; oni klesají pod tíhou lásky, kdežto lišky jen se kaňkují. Mnohokrát takto bloudila. Mnohokrát ulehla na vyhřátou skálu, přitiskla se k ní, poiožifa čenich na tlapky a naříkala, až se jí hřbet Ježil a krk stahoval. Jako by ho roa suk vázal.

Když se dnes vymáchala v potoce, bylo jí asi jako lidské panně, která se vyplakala, až Jf ooí zčervenaly. Odevzdala se zcela do rukou osudu.

Těšilo ji, že zhubla, že zanechala někdejší sobecké žravosfó ai že se stává zvířetem dokonalým. Kdyby byl aspoň někdo, komu by se mohla vyzná* ze svého hoře. V těchto myšlenkách, hluchá a< slepá, došila na osamSý pahrbek nedaleko doupěte. Nebyla tu asi tý-

den a za tu dobu palouk zkrásnSl, protov-otl plíorihkam, dymniivtemi a iprvníímii petrklíče Za-stiaivďba se a unylie se rozhlížela,. V íu cbvíU Ziaipnaištělo v houští. Ale Bystrouška neútřkafe. Kdyby se byl vyopřiJ z podrostu třeba sám reviínníik Bartoš, kdyby byl namířil na ni pušku, nebyla by pinchajta. Počala se jen třásti po celém těle. Z rníází četrtiého tmou zasvítily žluté, žhavé oči.

»Bóžnrku, ten jo hezké!« vzdeohiai By-strouška a otočila se k němiu. Byl to statný, urostlý lišák, o iakém se jí ani nesinívalo.'Vedle tlamy ušlechtilých tvarů trčel mu roztomilý knírek, mrezá slechy měl belajvou stezku a kráčel uhlazenými, mladistvým 1 krokem a oháňkoni pohazoval nedbale v 'pra/vo, v levo, jako by si niesí elegantní hůlečku. Srst mé\ tuhou, prozrazující, že projeli uiž hezký, kus světa. Nebyl to faidíž ml&dý floutek, kterého stará vyhnala z doiupěte.

Bystrouška pocítila, jak jí ruměnec zalévá

203

no9 ia) 'líce, a hodlala rychle zaniz.eti v podrostu, fcdyž on zaíhovořiii roztomilým, mužným baryv. tonem.

»Polekala jste se mne, slečno ?«

>Ó néé,« řekla protáhle Bysfcrouška.

»Tadyik asi hnítzďijoií ftáčci,« pravil' zas on, aby ji ■vysvobodil z nesnézí a dal tak na jevo, že ji meipodezřívá z nepřístojných jarních toulek.

»Baf,« přisvědčila skromně.

»Alie včíl je jich tu mákx«

»Ba»že, já to-tok místečko dobře znám, bývám tot nedaleko* Šte jsem jen tr<ochu ven, protože nuně strašně bolí hlava.«

»Tož dovolte, (prosto, abych vás dopro-vodil. Včíl zasi lozita myslivci po. lesích, a dyž je jeden/ tak zamyšlené a bolí jé hlava, lefko by přišel k úrazu.«

»Když budete tnk mnoho laskavé,* skoro zašeptala zajíkavě By&troiuška, »tož pote.«

»Ovšem, nebtide-li se milostivá paní ma-tinka hnčvat,« proihiodi>l chvatně.

Ó néé,« vpadla chvatně Bystrouška, »já su už dávno samostatná. Mám aji svůj dům, odkáizal mi jé stréček jezevec.«

Lišák pohleděl na Bystroiušku s nelíčeným údivem a zálibou: Překvapilo ho velice, ž-e tak mladá dáma je samostatná a dokonce majitelkou domu. Byilo patrno, že je v mnoha věcech načisto naivini, nezkušená, netprotřelá světem a společností, nebof v doáímavč dívčí stydlivosti přešliaípovala nevědouc kam s tlapkami. Jeho zrak * padl i na konec jejího prutu a v d/uchu se zaradoval. »Ke všeakýmu odvážná, hospodyně dobře vychovaná,« pomyslil si, a nemoha potlačiti svu-j obdiv otázal se šetrně: >

»Pěstujetc taky spart, sl<ečno?«

»(X & ják!« pravic s půvabným úsměvem, »lezt unita, to byste houkal, ale před pány se to nesluší. V myslivaě v komoře jsem bej vah jako á>ma.«

»V myi$lw'ně,« žasl a uctivě se poklonil.

» Vyrůstal* jsemi tam. Mém trochu lidské vy<mováni«

Upustí! udáven prut až k zemi

* Promiňte, c§i ®(fo8ttiu.«

»Kér nic,« odvétik Bystrouška.

PofcPonil se znovu, položji levou přední tlápko na prsa a pravil zceku ofamzfcn:

^Ztotohřbítek, lišák $ krwtéik&v&tvl pesíky, z HPuboké zmoly.«

»Těší mne, pane. Bystrouškat, setiovanka z Jezerské mysliv*ry,« představila se v, odívět a podala inu konc/oek pravé tlapky. Zlatohiřbí-tek ji vrouonč polibií, přistoupil Bystroušoe po bok a vykročili k jejíma tfoupětí. Zlato-htfbattfcoívi bilo srdce zvonem ú hlava mu šla kolem. Uhodl, že ho dnes potkalo nezvětši štěstí života. Oba byli tak rozechvím, že nezmohli se cestou ani nai jedkm/ou kloudnou větu.

Když dospělii ku příbytku Bystrouščinu, sianufi bezradně a nikdo z meh nevěděl', čím <* j<ak začít. ZíafcoMbífcek se rozpomněl, že by nebylo slušno obtěžovati hovorem 1 po delší procházce dámu, <která "doji&ta touží po oddechu, úpravě toalety a ifriých potřebno-stečh. MŠI se tudíž k odchodu. Bez Jakéhokoliv rozloučení nebylo arci lize odejíti a rovněž nemohl se vzdáli ti bez jiskřičky naděje. Tvářit se lhostejně a sčesávaíe si mužný knírek, otázal se ve vší slušnosti a zdvořilosti:

205

#

»Nebude vám, slečno, nestálé, kdybych yá« ^pět potkal'?*

»Doiis*a nikoli,* odvětila Bystrotti&lca é za-ráěih se.

/Chodíváte častěji na palouček?*

•Defině. Je to moóe zamilovaná procházka po veoeři mezi p&kiocí a jednou. Choditi na procházku to je moie jediná radost. Nemám přftelky, nemám znátntýdi v sousedství, v my-slčvně na mne zanevřeli, toi ctodívám sama. VSřii byste, že díodsfrn skutečné výhradně" sama? Nedovolím aukomiu, aby nme dpprová-zeK Jsem příliš hrdá na sv*oji samostatnost.*

»Jste proste ideál moderní dívky,* odtušil Zlatohřbítek. »Kouříte snad taky?*

»Ještě ne.*

•Ale- králíky žerete snad ráda, slečno?*

»Ó, ach a jak.*

Věděl, co chtěl věděti ještě dmes. Na chvi-léčku octl se opět v rozpacích, kterak ještě pozdravit, aby se nezdál Bystroiušoe zbytečné chladným a upiatými, ani zase vtíravým a nemístně důvěrným.

•Rukulíbám,* řekl tedy, poněvadž tento pozdrav je náležitě obřadný a obrazný a slova Jsou při něm po.uze slovy. Jako by z uctivosti přehlédl, že Bystroaiška je ochotna ro«loa5iti se s ním zcela po kamarádsku, přitiskl k svým ústům .pouze negzazší koneček její oháňky, třeba mu nastavovala celou.

Dlouho se Bystrouska nechystala tak pečlivě na Iffižfco jako -onoho rána. Bylo už pozdě na spaní, slunce vycházelo, a jf se přece nechtělo spát. VyváMa se čistě v písku, pročesala si kde který chlup, vyškrabala si kotlaSky uvízilé pod krkem, ač to vyžadovalo hodné

námahy, srowiaia lehké štětičky letních pesíků a pak ťeprv viklouzia do poledni. Leč ani í>ak nomahiLa usnoutk Ulehla iia hřbet, natáhkí prut a rozvalila všecky čtyři.

»Jseirfl opravdu iieziká?« ptala se sama *ebe. »Co je na mimč pěkného?*

Mrzelo ji. že ji políbil zrovna na cípečck oháftky, kde mě!la jtevu po revirníkových ksleštíchw Sáhla si lehounce jia rcaďra rozechvěnými tlapkami a oipet ulehla. Než zase jí to neďaffio'. Přisedla, plodřvala se zvědavě po celé spvé postavě, změřila přísně své boky a blaženě se usmála. ♦

»Troahu jsem přece k světu.«

Začala již uspokojeně dřímat, když zase vytřeštila očL Sužovaíly ji taikové, takové divné představy. Bůh ví, kde se vzaly v její hlavě tak čarovně krásné a zároveň tak hrozné, ošklivé .myšleníky. Až jí slzy vyhrkly z očí, jak se zastyděla. Wdyt se přistihla při totni, žie ve spaní našpoulila rty, jako by, fuj, chystala se s <někým líbat. Shrábla několik kamínků a počala se .wouoně modlit, jak ji to naučila matka Lištica. Odříikaia očenášků tolik, kolik bylo kamínků.

Konečně se uikíllidnila a usnula docela počestně.

207

#

xw.

Časně večer reste než měsíc vyšel, byía Bystrouška vzIiůtiu. Jakmile procitla, něžný panenský ruměnec pokryl její tváře. Sladce trnouc při-pamatovala si včerejší setkám. Vyskočila hbitě z lůžka, a zpívajíc polohlasité, starostlivě jala se strojiti. Znovu proškrábaia se o podeschiý smrček, vykoupala se v kaluži ale tak, aby se zbytečně neiimáčela, uhla-díla si hilavu, krapečku se nalíčila, vápenným prachem ze silnice, a když byla se vším hotova, vyložila se z Mavnflao okna. Ozkostne pozorovala/ oblohu, nebuďe-li pršet, avšak áa půlnoci bylo tak daleko. Jak živa tak časně nevstávala a přece byla dnes čerstvá a kfepká jak veverka. Vzpomněla si na Andwlu z myslivny, která čase<m také se tak chystávala a nadáváte v nieťrpěiivostr im všeckqv co se ,ií v cestu namanulo. Jafo tu tak blaze snila, zapraskalo tóhlíe jemné bodličí a zašuměly haluze. By-stroušika se newpajmiatovalta z překvapení i leku., když zalehl gi k slechům povědomý pří-jemaiý hlas mužský.

»Rukulíbáim.«

»Dobrý den, vítám vás. To vy přicházíte tak cajsoiě?«

Zliatohřbítek a Bystrouška chvilku se pozorovali, jako'by srovnávali své představy ze včerejšika se skuteanoistí.

»řiezoučká je, celá strž za řekou budle mii závidět. Nesmím si ji nechat přebrat.,* pomyslil si on.

»Mňj ty synečku ztotý, kdybys věděl, co se mi zdálo a jak jsem se do tebe zamilovala,* vzdychla si Bystrouška.

Najednou se oba zasmáli. Tak pošetilé to vypadalo, že na sebe dlouho hlie/děli a nepromluvili.

»Nebojte se k námi, pojďte dál,« vybízela ho.

Zlatoliřbítek za<véhal, v,Pramiiňte, že jsem nečekal až na procházta,« pravil poně>kud nesměle.

»Baf, však mne mohy boMjou,« pravilia s úsměvem a po doimácku zapomínajíc na ušlechtilý tón řeči, do kterého se od prvního okamižilku po včerejšími setkání povznesla. Zla-tohřbítek přeskočil jalovci a plavil čtverácky:

»To, já vám tady něco nesu, slečno.*

»Vy jste ošklivé. Proč si děláte k vůlivá mině takovou škodu?*

»Šak jsem to sám' uilovál,* pravil s rytířskou nedbalostí, položil před sebe mladého králíka, pokroutil si juiroácíky vous a odvážil se poprvé z príma zamíovane poMieděti na Bystro ušku. Až ho krev pálila v žilách. Taková roztomilá, líbezná byla, tak prosti-nce a přece půvabně se nastrojila. Bystrouška stydlivě sklopila oči, neboť hledíc na králíka, zavadila

209

Liška 14.

pohledem o mužnou jeho postavu. I on byl dbale dines vystrojen a svůj prut, silný jak jedilie,, svintul nenápadně přes zadní tkpky až na prsa.

Laškujíce a překypujíce veselím, když byli přeíkonalii prvé chivíHe oístyahu, usedli k vo&ní-dávce. Měsíc vycházel road strání, kos vyletěl a dohopkovai] po haliuzi díříšfalové až nad jejich hlavy a zpíval zpíval, atž to k duši mluvilo. Bysílr ouška chtejíic se ukázati pečlivou hosti-

ídkjou a přesvědčiti hosta, že i ona umí lovit, přinesla ze své špižírny divokou kačenu, ale nebyilia s to, .miého hosta poibíidnouti. Zachvěla se Mahým rozčileiníni a na čumáček vytryskla jí slzička. Neméně doáat byl Zfliatoihřbítek a tak se (kachny aná netkli

»iNení viám ziiima?* otázal se, aby zakryl své rozčilení, a zuby miu zajektaily nikoliv však chlaidem, nýbra 'todhou. Zmtauv přituiil se něžně k ní.

»Neé, ie mi horko,* zašeptla Bystrouška.

»Na procházku dnes byste neoneela?« řekl vroucně a Laskavě.

»Já se bc4im,« vydechla těžce a nesměle se po něm podívala.

Sklonil svou krásnou hlavu- k hlavě její, složili svůj prut souměrně s prutem jejím a vtiskuje první letmý pocel na její ouško do* mtouvial jí horoucně: x

»Vy, samostatná, nebojácná, která se tni lidí neleká, vy byste se bála večer do Iesa?«

Bystrouška mlčela, za to srdce ji bilo hrozné.

»Tož co, půádeme?« naléhal znovu.

»Jo,« řekla, ainiž o tom věděla.

A šli.

Nazpíval kos j.ediiný. Zpívalo jiích nejméně tucet, V kailužine ozývala se rosnička nikterak nedbajíc, že podle pranostiky ještě nesmí, chíástal pokřikoval, špaček, jenž si asi někde

211

#

přithnul z radosti- nani příchodem jara, ponocoval a pokřikoval na všechny noční chodce & toonečně pustM se do vlastní své rodiny, chrousti pořádali věneček na planých jabloních obalených květem, takže nelbylo ani větviček vidě* — člověk iby neřefcí, jak si ten drobný Md ustavičně naříkající do bídy a malých platů uim»í vyhodit z kopejtka — komáři ladili vy trvalte svou smyčcovou kapek, zkrátka všecko oslavovalo svátek práce všeobecným pracovním klidem. Ba i usmoleného ježka bylo vidět, jak se odkuidsi žene. Na vousech tkvěl mu*koneček siMmáka; starý tajný ochmelka, který se stará jen o sebe a o rodinu, nechává starati se ženu, nejspíš ve spěchu zapomněl si otřít hubu, neboť na seibe. vůbec nedr.ží. Na knižhvatkách bylo plno lesního národa a sýz Tujík, ptačí policajt, stále varovně vyvolával, aby se předešlo srážkám a neštěstí. Zlato-hřbítek s Bystrouštou .hleděli, aíby co nieirych-leji dostali se z tohoto šnwnw.

Vyšlí na chladnou loučku v podlesí. Bylo tu ticho, příjemné šero. Ze svodnice stoupal oblak mlhy a podél struíhy kvetly tisíce blatouchů. Skokanů pořádali zde sportovní závody za laskavého spOíktiúčinkování ropuch a kuněk a ustydlí, zimou zčervenalí čolci nabízeli panstvu květiny a občanstvem.

Ziatohřhítek pln pozornosti věnoval Byis-troušce voničku* Podívala se na něho vděčně. Hovtořiti o iedačéms a o*ba radostně žasli, jak si rozumějí. Jejich názory na lidi, na lov zvěře, lesní i polní, na lapání myší i ptáků se dojemně shodovaly. Pou\ze v názorech na lásku nemohli se dohodnouti.

»Vy Jste ještě nemilovala?* ptal se-opatrné Ziatothřtoítek. w 0

»Nee,« odpovědiek stydlivé, »a vy m-oc?«

»Taky nee.«

»Proč?« e

^Protože jsem eS6e nenašel takové, keře

bych si byl vážili, pro kerou bych aji život dal.

Ale nandu-li včil takové ...«

Vrx é&

»Tož,«c vzdechla Bystrouska a hrdlo se jí

svírala * , ., ^

»Tož bez dlóhého rozmyšleni, zeptám se jí: Miáš mne ráda? Chceš mi?«

Bystrouška b-vůa blízka mdlobám. Dech se jí taž, nohy se tf pletly. Objal ji, aby neupadla.

213

»Vy mlčíte!« řeíkl po chvilce Zlatohřbítok.

»Pusfte mě,« zaprosiua Bystnouška, neboť jeho žlutý zrak a jeho tlapte ji pálila kol pa*sm jako žhavé žd!eizo>. »Pusfte mě, bydte tak laskavé, 'bojím se vás, ste hrozné.*

»Pustím,, chcete-li, ale upadnete,*

»Pote k nám,, ra máš brd!ek,« žadonila.

»Hned,« řekl a nyní jemu buchalo srdce jako už před tím jí.

»Dite pryč, nechcu vás vidět, boiím se vás, ste strašné.«

Pustií ji statečně. Zadíval se na ni smutně a řekl: »Tož proč nendete? Běžte, běžte a odneste moje štěstí, zničte mě, zkazte mé, nechcu byt živé, bez vás antá do 'zítřka.«

»Opravdu? Proč ste to neřekl už spis?* vyhrkla a utírala si čumáček. Tála pohnutím a nebylo jí imožno ani půl kroku od něto odstoupiti.

»O pravdu, ty, tebe Bystroušsto, jsem si zamiloval 1 , tebe máim rád, ty moja jediná.«

»Mé, iwě,« zašeptala a zašťkala, »pro£ zrovna len <mě?«

»Protože jste zrovna taková, jakou jsem odjaíkživa ohcéi. Nej.su lhář, nej-su lišák utkané, Bystrouško, a rnliuvím, co v srdci roosimi od včírka. Ne tělo, tvoiju duíšu miluju, seš nádherná, nesmij se mi, nevře hlavou uvidíš, že o tobě, o tobě mioja Bystr ouško, budou aii romány psát, a nandou se takoví lidé hfoupí, že to vydržijou číst až do konca. Neutiké, sedni si vedMvá .mn«č.«

Bystrouška nedovedla odporovat. Usedla, avšak tu Zlatohiřbítefc .ji sehvátil do svého mocného objetí, jemně ji přinutil 1 , že mu usedla n^

211

Líska By st rouška

Min, a líbal Ji, jako kéyž déšt padá, a státe a stále pršely, nové polibky.

»Neplac, šak bych aji já radostem zaplakal Bystrouišiko drahá, chceš mi?« »0hcu,« odvětila pokorné.

#

XXII.

Nebyla to ledna, nebyly ani jen dvě noci, které prochodili šťastní milenci Inkami a lesy. Mnohem víice Jich bylo a štěstí nezikalené chodilo s mimi. Jakmile nadcházel sou/mrak a první netopýr kmitl se niad vršky stromů, přicházel Zlatohřbítek r>rjfzdycbtě.n k doupěti Bystroušky. Jestliže spala, zazpíval, aby ji vzbudil, a když procitla, nejedenkrát zasypal ji polibky, ač se vzpouzela a bránila, protože si chtěla nejdříve vypláchnout tíamku. Později ani nepřicházel a vstávail s Bystnouiškou zároveň.

Jednou totiž fcyla náramně diivná. Ani kuřátka nežrala, jako by jí otekly dásně. Kdyíž se ZLatohřbítek nechtě ji déle obtěžovati v této nevolnosti rozloučil, přikročila k němu nesměle -a zatáhla ho jemně za cípek oháňky.

»Co chceš, Bystrouiško moja? Bude se ti stýskat, viď?«

»iN)o a jak?<r řekla tesklivě.

»Toiž já chvilenku pookám.<c - V roizpacích sedl si na <práh a díval se na dvía střevlíky, (kteří se potýkali pod pařezem, Bystrouška náhlle odběhla jaksi nesvá a Zlato-

hřbítek slyšel, kterak si kvapně učesává srst a přestýlá svou paimeiirskoii postýlku.

»Tož tak,« zaforučei a také se honem upravil. •

Bystrouška usedla na pelest prozpěvujíc si tlumeně. Namohl ihned rozeznati, jakou to písničku zpívá.

»Nechoď šuhaj dálej, len tu nocuj w nás «

Zíatoihřbítek přenocoval, ne jednou, ne dvakrát, častokrát. Jejich společné procházky krátily se sice, byly však stále pěknější. Chodívali nyní úvaly, kde nikoho nepotkávalí. Bystrouška vinula se pokaždé do jeho náručí, on ji tlehoučko objal, šeptával jí sladká slovíčka, čtveračival o pusinkách, o hvězdičkách, o jejích očinkách rozmilých a ona skolébána

217

jeho licho ■cením pokládala -nudle hlavu na jeho mužné, šiké rámě, Mbávala ho úkradkem a žertovávaila,

»Počké, však počké, až ty budeš taťkem, co pták budeš říkávat Bystouišce?«

»Go bych říkal: mamo, mtoja stará, tak ti budu ří,kávat.«

TřepLa ho po uchu, neboť nďfbívávaly se jí oibhroutblejtší žerty a chtěla, alby ji měl rád vznešeně, aby ji zbofžnovai, aby se k ní blížil jato ke svátosti

»Šak víš, že su vychovaná mezi Mdima,c připomínala zhusta.

»Myslíš, že lidi nejsou načisto jak my zvířátka, když se májou rádiL Kdyby aspoň ne horši. To děíajo-u všecko jem na oko. Hrajou komedidu, ale doopravdy perou se, hašteřifou se jak špačci, když se milování přejijou.«

»Ale sikládajoiu básně, do divadla chodijou, do' plesů a sttrojiáo-u se...«

»A mnohdy nemajou ze všeckýho ani co žrát. Lidii jsou pejcha, lež a faleš. Ani jediná Itiška neumí být taik ulhamá jako mladá člově-čiíce, když <si nadhaiziííe 'kraťunký sukýnky. 2ádiné lišák není tatové nemír ava jak lidské fešák. Když zradí některé z nás — ale to já neudělám, Byst rouško moja, ty to dobře víš — tak uteče do jiného lesa, alby ho chuJátfco lištička povržená anii na očícih neměla, člověk, ten zrovifla ne, zrovna se mu zachce potkávat svoju obět, aby ju a.ž do bláta snížil a pošla pal.«

»A když se něco stane?« ptala se By-strouška.

»Tak se vyplatijoai a je. To nláš lesní zákon nepřipouští. Buď se ztrát nebo si vemi

Životem, ne zlatem zaplať! A co klebet dovedou lidské huby nadělat! To bys, Bystr ouško,, neobstála mezi lidiíma, kdybys měla někoho ráda jalko mě.«

»Beztak se aji včil klebet bojím. Znáš přece savé, kavek uplkaných, brabců.* ,,

»Jeni af si zatrófajou,* zahrozil Zlato-hífibítek.

Sotva to dořekl, když tu jako stín přelete! a nad nimi sova.

»Zle je,« zanaříkala Bystroiuska, »vidíš, ne-maluj čerta na stěně. Této modláfky jsem se nejvíc bála. Umí si louskat růženečky, ale víc plků roznese než se <namodlí.«

Obavy Bystrouščiny nebyly bezdůvodný. Když po této noď vycházeio slunce, seděla sova v oikorě ještě neodstrojena, ve svém tybe-tácku, jaik se přihrnula z ranní a na větví před ni sojka?. Měliy výkladů a řečí, že by jich do nůše nepokrad.

219

#

»Viáó, paní dirahá,« povídala sova, »ne-inravinost je dnesiké jak v Sodomie. V lese to vypadá bezmála jak někde v městě. Kdyby jim viděly, co já vi-děfe, sítuidem by se propadly.«

»No ao foy?« zrvíďala sojíka a pouMa oěá zvědavostí.

»Tof naša liška By&tro.uška-chkbifo se to„ že ji Lidé vychovali-vodí se poi žlebech jako ta nejhorší. Nepřegoui si ani, abych to řekla, co sem temato vlasitníirnta očitmia pozorovala. Já stará oswba pro hanbu to vyslovit nemožu.*

»A s kém prosím vás*, dyť to tbylo tuze poradíme děvče, ut myslivtců bytlio na vychováním

»Šaik právě pnato. Halniba -je to áost veliká, že Midi pánbička mechoou znát. Do kosteM jé chudáčka zavtajou jak ftáka do klece, byt si byl neiraději vediiku, pod obíohoiu mezivá námi, na každé snítce, na každém kvítku, v každém kalíšku. Ty nestydy bez/božné si jé vyřezáva-jou ze dřeva, porrrýslíjou sá, jak nudrplét nebo z kameňa j>e tesajou j«ak koryto. Tíi a ti chcó někomu namluvit, že só k obrazu božíma stvořeni. Podívajon se někdy na člověka s vršku a uvidiijou. Je to <mtóná, aiby se pánbiček, ať mmé za to (netrestá, taiky tak talíbal zmrzačeně jen o dvou nohách a předníímlat kéiklial jak husa křídly. Dó mině pryč s takovou vírou.*

»No ale ta Bysfcrouška?« připomínala sojka hoříc nedočkavostí.

»Ja, to málem 'bych byla zapomněla na svoju řeč. Dyť já jdich, paní drahá, dobře viděla. Uvidiiou, ti dva spolem hezky daleko přindou.*

Sova vyklonila se z okna a mžikajíc zlýma očima rozkládala sojce, co a jak, a pověděla kde jak on pikantní podrobnost. Soijka arci n<r*i nemukala. Vyslechla její výklady a letěla íov-

nou do buku. Věděla dobře, že tam zastane straku, která umí tepnv klevetit. Šuškaly, povídaly a nenechaly ma Bystnoušce jediného chlupu v pokoji. Byly tak zabrány klevetěnírn, že si nep<wš tafty, jak starý'špaček; na sousediní hatoi špicuje uši, div se mu neutrhnou, a zobák dokořán, lapě kde jaké hilasiitější slovo.

Ten z toho iniěl teprve kriminální radost. Dosud mělo sousedstvo jen jeho v prádDe. Těš*

te se, uvidíte, je-Ii jem špaček špatný! Je andělv učiněný anděl, srovnáte-li ho š jinou ohavnou, spuštěnou havětí. Když byil zvěděl, co chtěl, ušklíbli se zlomyslně a bez prodlení odfrčel mezi v.raibce.

Sedělo jich u snídaní p>lné hejno. Špaček vpadí mezi ně tak prudce, že se v leku.rozletěl*. Po<zmavše ho vrátili se, začali po němí pokřikovat, poněvadž bylli přesvědčeni, že je opět napilý. Špaček však nedal na jejich nadávky.

221

»Víte kluci co?« řekl poťouchle, »nech-ceii byste provést někotmii! trošičku ostudy?*

»Číim čto,« ptali se vrabci a byli s tím hned srozuměni.

»Tak posflóchéte, bžodi*. Naša liška, to je ale potvora liška,« začal mnohoslibně, a t»ebyl ani zipoía liotov, když už wafoči hejno zvedlo se a letělo toviiwu nad Bystroiuščiino doupě. Neptejte se, co tam vyváděli! Takové mely tento kout lesa hezkých pár let n©viděl a neslyšel. A ne pouize ten kout. Do> večera byl celý les pln pomluv afii u mysMvny na okapu vrabci štěbetali o Bystroiušciíně poklesku, lidé však, jak už jsou htoup-í, í-ian nerozuměli.

222

XXHI.

Zlatohřbitek, kdykoliv se vydával za Bys-trouškou, připravil se pečlivě, nejen protřepal a uiLteal svůj kožich, nýbrž také si zevrubně promyslil, o čem s ní bude hovořit Namlouvali si totiž, že on si Bystroiu&ku vychová — ta»k to dělávají nezkušení studeroti s děvčaty taky — a<by odpovídala plíně jeho ideálům, ač ona zase soudila, že pobytem mezi lidlmi nabyla výchovy* Jaké nemá jedna jediná liška široko daleko v okolí.

Byl večer v náladě veliké poetické a rn-ínil vykládat By stroužce o čaromoci hudby. Blíže se >k paloučku s jejím doupětem postřehl, že se les jaksi směnil Na staré, .rozMeslé sosně, postávalo několik veverek, které se vytrvale požduehovaly a, jakmile jej zahledly, počaly se naráz chiilchlat. Na sousedním javoru pošklebo-vaili se vrabci a ježek sedě před pařezem mezi (koráním yy.plázl na něho meomalene jazyk. Zlatohřbitek pociťoval neklid, který vsak rychle zapudil, a oddal se opět svým. úvahám.

Bystrouška no jiiž vyčkávala. Políbil ji upřímně, pohladil ji po čele a dlouze nalhffiěl

223 ..

*

jí do očí, Bydíy uplakány, i čumáček jak by jí by:! nasákl slzami.

»By<stroiu$ko mo#a, dnes ti nesiu velikou novÉiu,« pravid slavntastmě, avšak Bystrouška nejevila nikterak zvědavost a proto hned doložil: »Styšel js^mi dnes první ze'Z-uíl(ku.«

»Zeziuliku?« vykřikla a vybucMa v křečovitý p»l:áč.

-^

»Nio zezulku, je v tom něco zlého ?<r ntaí se úžalslie.

»A brabca nee, ani Jediného?*

»Co máš s'brabcem,* odtmšill .mfrztitě, »kdo by si těch uličníků všímal ?«

Bystrouška stkala Masitě.

»Co se ti stalo, dušento, piroč ses uplakaná ?« vyhrkl překvaipen.

»A ty neviiš, (netušíš ?« vybuchla hořce a 90tva se -na nohou udržela.

»>Nee, pro boha raetrap mě a povez mně to.«

Ubohá Bystrou&ka skloniíki se k jehlo hltavě, -pohrnula na pmáizdno rty, potom padla m«u do náručí a zaivzjlíylkafa.

»Poďivésena»mjěasámuviidííš. Ty seš toho vinné. Darmo sami se ti nebála tenkrát, pamatuješ, jak jsmie šli prvně spolem na procházku?«

Zlatohřfoítek se padlí val a přední tlapky kíesly mu udiveně. Protože všaik by,l> ducha šlechetného, vzpamatoval se záhy a roivněž z a slzel.

»Co včíl?« ptala se. »Co včíl myslíš se irraiou udělat?«

Zliatotóbítek vzdychl zMluiboka: »Když je to takové, nelepší rovanou k íailáříOivU

Bystrouška neodporovala. Byla jako malé děcko a dak se vésti, kaim mu bylo Bbo. Šli žileby, strárómft, ©©černit, až dosi <na rozcestí u studánky. Tam o saimotě stál stacý jeřáb bělokorý jako bříza, v (klmieni zel černý otvor a ve. dle něho visel obrátek Panny Marie Pomočme. Kůra byfta rozřezána počátečními písmeniami, neboť mnozí výLetniíci ulevili si takto zawiiflo-vaným, stísněným duším, kromě toho i celými nápisy. Četlo se tu na příklad: ^Franta chodí s PepMiou* nebo »K«aždé nech vj\ kdo tu sedne -- že tě <mám rád v noci ve dne«. U kořenů bylo nízké „sedátko, obrostlé drnem.

K tomuto Jeřábu, v /půvabném zákoutí stvořeném pro nejkrásnější dostaveníčka \e volné přínodě dlopotáoelí se tedy dva intenci,

225.

Liška 15.

z nejTiešťastniějšídi, které kdy kmet strom 1 viděl. Ziatafiřbítek odkalškl a dodav si smélosti srdnatě zaklepal na kmen.

»Kdo to?« o'zval se z vnitra -hluboký vážný Mas.

»Já s Rystrouškott,« o i zval se Zlaibohřbítek.

V otoně ofojevilBa se hiaiva'stařičkého důstojného datla.

»Až na věky,« poděkoval s vysoká na jejich pokorné křes fám ské pozdravení. »No., že jste si taky vzpomněl! Dali jste si heziky na čats.«

Bystrousika rozplývala se opět v slzách.

»Pozdě je piTakait moja drahá,« pravil přísně farář lesů, aile taed dodal mírně: »Na pokání nikdy však poizdč není. Vzpomeňte na příklad krásné tojiícníice svaté Máří Majdaleny. Než čeho pak si -vlastně přejete?*

226

»Já třebas nic,* řeMa truchlivě Bystrouška, »af mluví toť on.«

»My bysme tentomW velebné parné, tuze rádi teinitom sviaábn^« vydechl skoro neslyšitelně Zlatohiřlbítek.

»Spíš oh-lášky, ime?« namítal datel

»Taž teda oíh!lášky,« -přisvědčili smiSleji Zlaitoihřbítek.

»To Jste mohli prv řfct; a }á jsem se toho domyslel skoro hned, jafc jste přišli. Dobře,, jak si žádáte. Udělámie to pěkně, jak se na slušnou ředinu sluší a patří. Časně náno zipověd, mši svatou, při-jíirnání a po ní zdavky. Který den byste to chtěli?«

»Toiž třeba v -sobotu v poledne, to je nóbl,'* pravili Zlatohřbítelk. »Kroměvá teho musíme pozvat ještě příbuzenstvo, 'alby se neřeklo, že jsme lécjalká žebrota.«

»Ta>k, taik,« posvědčoval datel, »a včíl se posaďte, pane ženichu i vy nevěsto, odbudeme si hned zkoušku -z ik&tearMisirn)U.«

ZLatohřbítdk rnrkl úkradkem na Bystrouš-ku a bylo nnu jí velmi Dito. Seděla chuděrka jak ze dřeva, nevěděla, kde stojí a co dělá. Pomohl jí šetrně usednouti a sám paik zaujal místo po jejím boku. Datel narovnal si čepičku nd. hlavě a oikairtíičoviav kle raku vyšel důstojně z fary, zaivotol kostelníka, jíirnž byt čiperný veverák. Ten uměli lézt po zelené klenbě lesního chrámu, rovnat svíčiičky na sosnách a lampy na (kvetouicích kaštanech, vyzvánět vršky jedlí, že iby toho nejdovednější kostelník lidsíký nedovedl. V podrostu houští soumrak večerní, velebná byla ta chvíle, až se dech tajil.

227

Farář byil istairý kmiet, nepovolný a přísný asketa, nikoli politikář jako různí ti panáčkové, kteří slouží nejdiřív straně, spoilkům a pa!k teprve, zbude-li oas po sdhiůizíidii, kartách a orel* ských kotrtmekíích, i pánu bota. Neubíral se pHliš .babami, atni miladíýimiii děvčaty, od kterých odwiátlM se jiiž mHiádeaici' jaká od olizaných koláčů ponechávajíce je impkému osróu, aby bud

í ť

zůstally starými paraaímá neblo aby své panenství utrácely v drobných po poutích a kruchtách. Tobo všeho farář daitel z hloubá) duše nenávidí.

Vysmrkav se po vydatném sňupci zvedl výfolrůžně prst a dů?tklivě kfeďl obenia snoubencům oítázky, pří nichž byilo se Jimi časteji rdíti. Bystrowška trpce žefc svých poklesků, seděla tu smutně a tesklávě zkoumala své svě-

domfí. ZLatohnbítek, jenž dieckdy zakoketoval si s nevěrou a volnomyšlenk;ářstv1í<m, říkal si v duchu úzkostlivě:

»Něoo v tem přeci imiusí být.«

A éatel konciil zkoiuškw a kázání naléhavým příkazem:

»Uil*o!žíte si včí'1 půst. Nenapadniž vás, abyste znovu zhřešili, jak se stalo. Pomněte, že přijetím svátosti, co (bylo hříchem, stane se svatou povinností manželskou. Bude se vám starati v brzké době o rodinu a proto moisíte se ifirp&iivě snášeti, dluh. diruhu věrně p/omáhatá a do smrti se neopouštěti. Slibujete?«

»Sliiibujeme,« vydechli oba blažení snoubenci.

»V sobotu tedy, jak jste stanovili, dostavíte $e fke svaté zpovědi, načež za přítomnosti svaiteibňí družiny vykonány brnkni cibiřaldy, p© nřchž tofliik toužíte. Nyní zůstávejte v pokoji a pán bůh nebeský vás opatruj.*

229

#

XXIV.

Snoubenci se dotodiM, že Bystrouška odstěhuje S€ po svatbě ůo doupěte Zlatohřbít-Joova v zapadlém údodií, ježto v blízkosti my-

HO "y/f^s- ly >

slivny byla by máadá rodina ve stálém nebezpečenství. Přípravy 'ke svatbě děly se rychle a kvapme zrovna Jaíko u Hsdl Zlatoihřbíteik sháněl příbuzenstvo a zval 1 hosty a iako» každý ženich popletl tu*ze .mnoho věcí. Na konec z

toho všeho poizfcyl zdravého, pomyslní, a když si stěžoval své .milé Bystroušce, ohládiolifa fao s úsměvem:

»Fodivé, miláčku, staré revimík říkával, že zhiópnu. Nemel načisto pravdu — protože isme zJulópíM dwia.«

Svatba byla slavná, tak slavná, že si ji ne-troufámie ani popisovati, a leníme toho aspoň polovička čtenářů dojista na pouti údolím slzavém také tuž zkusila všechny slasti a strasti svatebčanů. Ostatně, co se tam všecko dělo, roznesli vnabci, vyložila sova, straka, Ježek, zajíci, myši a veškerá ta havěť, řež se

tJ^

dostavila na čuměnou. Svatby ani v lesích nedbej dou se bez zvědavců. Hoisíiina byla skvělá. Účinkoval na ní smíšený sbor kosů, dlrozdů, pěnkav a Čermáků. Nebyla notuze aini o pří-pitky a ženich i nevěsta přečkali je vesměs ve zdraví. Pouize z»e vzdáleného příbuzenstva rozpomněl se ve zlém na blažené novomanžele velice vzdialený strýček vůl a poslal jim ostrý dopis.

Kteréhosi bonkého dne maše! revítr>ník Bartoš jda po stopě liščí prázdné, opuštěné doupě.

231

#

Potěišiilo ho to nestnárwě. Vyprávěl o tom u Pásků v zahrádce, v duchu paní revíraiíkové znovu slibovati štuc z kůiže Bystr ouščiny a recbtoroivi rovnou suchý jazyk liščí, který prý činí člověka neviditelným.

»Šak se ti to zhodí nechtůrku, až zasi pu-deš na námlwy za staiečnicaíma,« zažertoval

»To už ne,« odvětil rechtotr tesklivě, »sleč-na Terynka se zrovna dnes vdává.«

Revíraík pohleděl s úžasem na přítele* ale do obličeje imu newdiěl. Rechtor obrátil, se rychle k plotu, zastínil si oči dlaní a díval se kamsi přes okolní zahrádky. Bylo tu ticho, pusto. Na kuželně spal pes, v panské světničce líčili, otec Pásek byl v Brně, panímámě pro spěch nebylo do výkladů a pan farář seděl aroLť na svatbě*

»Latina tu scfoází,« probodtil po chvíli mlčení .revíorníte, zívl, zazvonil na sklínku, zaplatili a Oídcháizel.

»Kam tak bnzy?« ptal se s údivem rechtor a hlas jeho zněl tak měkce, rozechvěně, jako by byl dozpíval smtutnou píseň.

»Kam? Do lesa a dom. Lapáčka sem si dnes nevzal s sebou. Bóitíiiioqi ho nožky a po-léhává. To má už od zimy po těch kleštích. A taky je staré, můj redhltůirku 1 , taky, jiak my. Tož tak je to na tom světě. Lůnii htauposti jsme ještě vyváděli, a letos je člověk rád, že si někde přičapí, a nechce se mu ani hni.«

Povstali potřásl kamarádovi pravicí a v minutě tratil se me<zi rozvlněnými žitnisky dolů k Černému žlebu. U posledních plůtků postál a zavrtěl hlavou. Rechtor, který ho vytrvale .piozoiroval, také potřásl svojí, až se mu vlasy rozházely.

»Snad neviděti* .zabručel a zapálil se.

»Do hroma!« wčeí v témž okamžiku re-vfcník, »su)ohé jak lóč a přeci z oka krapetku -vypotři. No nic, kamaráde, dobře ti je. Co by. sis toI jpoiQaíl s ženskou? To by byl tuze nepovedené k»ointraOTnkt.«

Lehoučko splývialta nud údolím přadena tepjých par. Dopoledne přehnala se milá vla-žíčka á teď svdtiÉ) zais a hřálo radostné stače. Na mechu a v hnědém jehličí třpytila se sem tam dosud rosná, duhoívá krůpěj a revír-ník dychtivě Vdechli těžkou vůni, která ho ovála na pokra.fr habroví

»Porůstou,« řekl si btóeně ai opustiv stezku dal se přímo po stráni »No neříkal jsem to?« prohodili po chvite Masitě a veverka, jež kamsi pílila po vršících,, zvědavě se zastavila. »Jak malovaný, jak matovaný, jak vojáček! A pátečkiui kaštiaimovoai jako děvčátko!* jfása-t irevímiík a pohladili zdravý, stáhly hřib.

Lehoučko se tmiu Sío, ilehoiuičkoi se mu sbí-ralo^ tehoaičko hnaly se Jeho myslil přepodrvné obrazy a vzpomínky. Je to pohádka nebo pravda? Kolik ie tomu let, co tudy kráčeli dva mladí lidé, ona jak jedlička, on jak šerý bor? Také hříbky sbtolii, tuize jilch pohmiotždiili a zaišflapah, protože pro lásku* neviděly oo však za to huběnek nasibkiali!

»To bylo den po naší svatbě > « zašeptal re-vfrník. »Paine bože milý, den po naší svatbě! Kdy9 mě víc osvítil, kdy jsem byl moudřej?f, tehdy nebo včil?«

Dostoupil hřebenu stráně. Rostlo tu kadeřavé kalinčí, p>tačinee, hilohy a drobme svídy, a miezi křovím byta dotlinka zelená, hebká jak nadýichaný zhlavec s nápisem: Spi sladce!

233

Liška 16.

#

Kevíriuík spatřiv doíinku vytřeštil oči a pak usedí, opřel pusku o kokno a zamyslil se.

»K$yby ne much, člověk by v minutě usíiui1,« 'pr-aviiil nemoha se probrati ze zamyšle-ní .a spolehli si. »Dobře, že spát nedajou. Přišel bych ziasí pozdiě.*

A v mámutě spal. řile, jaký živý sten se mu zdá! Vidí, fcfcerialk rozestupuge se mlází ziatealieného listí, rozhrne se záctea snětí, objevuje se úzká světlitna,* starý jeřáb s obráz-

kem, datel rozkládá papričkou v otvoru kmene, dole zástup lišek pěkně v dvojácích, nad nimi jnirak drobných zpěváčků a kolem hloučky velké i drobné zvěře.

»Svatbai!« vydechnuti ve snu revírník. »Sta-framemtii, jako lidi si ta zavádijoiu. Vida' ohás-ku! Ale ty paroháče nuohli) nechat někde striafnoui.«

Vidí pak hodokvas, vM, iak se rozvazují jazyky a svaizují Meky milostně, načisto jak

Líska Bystrouška

mezi lidmi, Ba zachtěilo se mu zakřiknout: >Necháš ju!« iua prohnaného lišáka, jenž nepozorován usedlým příbuzenstvem lákal mirsjaré, ohnivé vyžile MS5Í do znuoílly opodál. Vidiny snu sunuly se barvitě dál, revíiraíc nemoM spustiti s nich -oka, které hfedalo ustavičně a : znovu — Bystroušku.

»Hola, tu je!« zahoukl pojednou. Nebyla sama, kupa 'liiščátek ji obklopovaná. Zdie Ohá-něček, tam Peřiderka, Zlatohiřbíteček, lak by tátovi z oka vypadli, i) ušklSbená, rozmařená maličká Bystrouška, jakou loni fUílcrvSJl.

»Po5ké, tebe si drfapnu,« umMi! si, »jak tvoíu manm Ale lepší si tě vychovám, aby ziasi o mně a o tobě nepsali v novinách a po knížkách.« Usedli, přikrč! se, roizpřáhi ruce, ale dlaně pleskly na prázdno. Postřehli, že Již nesní, že bdí, že se svečeřfvá a že sedíc ve vábné doMnce. Před nosem kmitl se mu mJladý, uděšeny skokan.

»É, ty potvoro studená, kde se tu bereš, set sakra pes?« zfahromoyal revírinlk.

»T—t—to jsem n—neb—bell já* t—t—to běli ďědóšek, omí mi o v-ívíás v-v-vekládatli; ; « zajektal v úleku skokániek a poule strtaiohem oči zmizel v podrostu.

Tím končí se naše prostá Mstoírie. Kterak se skončila ve skutečnosti, nebylo lze nám zjistiti. To však molhioiuí učiniti naše milé čtenářky samy. Pravíme »míiié čtenářky*, poiněvadž tak galantně a roztomile psávali; mfí staří spisovatelé, i když mívali čtenářky marníte. Byl to pěkný zvyk a nemůže konečně škodíLt, ofo-novuiieme-li ho nyní aspoň na roiztoučenou. Tož, milé čtenářky, až budete vyklepávati své

kožešiny, abyste ie uchránily od zhoubných molů, podívejte se tekavě na konec oháňky. Budle-li cípek scházieti nebo bude-fi nastaven, pomyslete si, že máte v rukou snad pozůstatky čiperné Bystórouišiky.